ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8380/24 Справа № 227/3188/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С. А. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 227/3188/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Державне підприємство «Добропіллявугілля-Видобуток»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сєргєєва Рута Альгімантівна, на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2024 року, яке ухвалено суддею Притуляк С.А. у місті Добропіллі Донецької області та повне судове рішення складено 17 червня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Добропіллявугілля-Видобуток» (надалі - ДП «Добропіллявугілля-Видобуток») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначила, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з відповідачем ДП «Добропіллявугілля-Видобуток».

Наказом № 205/к/тр від 06.10.2023 року позивачку було звільнено з підприємства відповідача на підставі п. 5 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотири місяці підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності.

Позивачка зазначає, що 05.06.2023 року, при виконанні трудових обов`язків в адміністративній будівлі відповідача, вона, пересуваючись по сходах з третього на другий поверх, зачепилася ліктем лівої руки за жалюзі, які знаходилися на площадці сходинок, внаслідок чого її права нога зіслизнула із сходинки та позивачка впала, отримавши забій спини та, вдарившись головою, втратила свідомість на декілька хвилин. Протягом робочого дня після падіння, позивачка почувала себе погано та вживала знеболювальні. Наступного дня позивачка вийшла на роботу, але головна біль та біль у відділі хребта не вщухала, а тому вона повідомила свого безпосереднього керівника про те, що їй потрібно звернутися за медичною допомогою до сімейного лікаря. Лікарем, після її огляду, було видане направлення на МСКГ головного мозку, кісток таза та поперекового хрестового відділу. 07.06.2023 року після проходження МСКГ позивача було госпіталізовано до травматологічного відділення КНП «Добропільська ЛІЛ». На стаціонарному лікуванні вона перебувала до 01.08.2023 року. Того ж дня вона написала заяву на ім`я Генерального директора ДП «Добропіллявугілля-Видобуток» та виклала обставини нещасного випадку який стався із нею. 09.06.2023 року вона змогла зареєструвати заяву, після чого було видано наказ про початок розслідування нещасного випадку. З 02.08.2023 року по 13.10.2023 року позивачка перебувала на амбулаторному лікуванні у травматолога та невропатолога. Після цього ще знаходилася на лікуванні до 20.10.2023 року. Крім того, 12.10.2023 року вона знаходилася на обстеженні у м. Дніпро.

Однак, попри те, що вона знаходилася на амбулаторному лікуванні внаслідок травми отриманої на виробництві, керівництвом відповідача було видано наказ від 06.10.2023 року про звільнення її з роботи з 09.10.2023 року за п. 5 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з нез`явленням на роботі протягом біль як чотирьох місяців підряд.

Позивачка із даним рішенням не погодилася, у зв?язку з чим просила суд: визнати наказ про звільнення незаконним, поновити її на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2024 рокув задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сєргєєва Р.А., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування всіх обставин справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано всіх обставин справи та повністю проігноровано надані позивачкою письмові докази того що, до теперішнього часу остаточного рішення повторною комісією з розслідування нещасного випадку який з нею трапився 05.06.2023 року на підприємстві відповідача під час виконання трудових обов`язків не прийнято. Згідно Припису за формою Н-9, Акт по формі Н-1/НП від 26.07.2023 року скасовано. При цьому, дев`ять лікарняних листів за період з 06.06.2023 року по 13.10.2023 року відповідачем сплачені, а останній лікарняний лист № 8124668-1 з 30.09.2023 року по 13.10.2023 року сплачений навіть у період звільнення позивачки, яке відбулося 06.10.2023 року (підстава Наказ № 205/к/тр), тобто, відповідач оплатив 7 днів після примусового розірвання трудового договору, не дочекавшись дня виходу позивачки на роботу після закриття лікарняного.

Зазначає, що пунктом 5 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Причини відсутності ОСОБА_1 на робочому місті не були для відповідача невідомими, навпаки, достовірно відомо з яких причин вона перебувала такий тривалий час на лікарняному, так як в цей час даний нещасний випадок розслідувався, на предмет якого її було опитано членами комісії з розслідування у період її знаходження на стаціонарному лікуванні, а тому відсутні правові підстави для звільнення позивачки за пунктом 5 статті 40 КЗпП України.

Також зазначає, що враховуючи статтю 5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідач повинен був звільнити ОСОБА_1 в перший робочий день наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 14 жовтня 2023 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Сєргєєву Р.А., які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ДП «Добропіллявугілля-Видобуток» - адвоката Сороку С.С., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 09.02.2021 року ОСОБА_1 було прийнято на роботу в ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на посаду провідного економіста фінансового відділу дирекції з економіки та фінансів на підставі наказу № 26-К від 08.02.2021 року, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 . (а.с.12)

У виписці № 1874 із медичної карти стаціонарного хворого травматологічного відділення, яку видало КНП «Добропільська ЛІЛ», ОСОБА_1 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 07.06.2023 року по 01.08.2023 року із діагнозом: струс головного мозку, закритий перелом S 5 хребця без зсуву, забій м`яких тканин потиличної ділянки голови. (а.с.16-17)

Згідно висновку дослідження, яке проводилось лікарем-неврологом у МЦ «НейроХелс Днепр», у ОСОБА_1 виражено двосторонні порушення провідності переважно прегангліонарного характеру L5-S1-(S2) клініко-нейрофізіологічна відповідність окреслені ознаки полірадикулопатії L5-S1-(S2). (а.с.24)

07.06.2023 ОСОБА_1 повідомила директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» про те, що з нею трапився нещасний випадок в будівлі підприємства, а саме падіння на сходи, внаслідок чого вона отримала травму, а тому просила утворити комісію з розслідування нещасного випадку.

Наказом ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 97 від 09.06.2023 року, було утворено комісію для розслідування нещасного випадку, який стався із ОСОБА_1 (а.с.28)

Згідно акту розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася) 05.06.2023 року о 09:45 годині на ДП «Добропіллявугілля-видобуток» із ОСОБА_1 , комісія не знайшла документального підтвердження факту настання нещасного випадку. (а.с.56-60з)

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема листків про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 , даних веб-сайту Пенсійного Фонду України (а.с.18, 18з, 19, 19з, 20, 20з) та не оспорювалося сторонами, позивачка перебувала на лікарняному з 06.06.2023 року по 13.10.2023 року, внаслідок тимчасової непрацездатності (захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві).

Наказом в.о. Генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видобуток» № 205/к/тр від 06.10.2023 року, ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного економіста фінансового відділу Дирекції з економіки та фінансів Спеціального апарата управління 09.10.2023 року, у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд, внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно п. 5 ст. 40 КЗпП України. (а.с.13)

27.10.2023 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Сєргєєвою Р.А. було подано скаргу до начальника Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці, з проханням про призначення проведення повторного розслідування нещасного випадку що стався із ОСОБА_1 в адміністративній будівлі ДП «Добропіллявугілля-видобуток» (а.с.25-26з).

Наказом в.о. Генерального директора ДП «Добропіллявугілля-видоьуток» № 186 від 02.11.2023 року, було створено комісію для повторного розслідування нещасного випадку, який стався із ОСОБА_1 (а.с.71).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивачки з займаної посади за п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а отже, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення позивачки на роботі та, відповідно, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За статтею статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина перша статті 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частина перша статті 21 КЗпП України визначає, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до частини першої статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену Конституцією України можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві. Метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Однією зі складових принципу верховенства права є юридична визначеність, котра, як зазначила Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді «Верховенство права», схваленій на 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25-26 березня 2011 року, є істотно важливою для питання довіри до судової системи та верховенства права. У цій доповіді також вказано, що юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишалися передбачуваними (пункти 44, 46).

З урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення позивача відбулося без порушення законодавства про працю. Тобто саме роботодавець має спростувати обставини, на які посилається працівник у позовній заяві в разі незгоди зі своїм звільненням.

Такий підхід забезпечує принцип верховенства права в контексті юридичної визначеності та передбачуваності трудових відносин для працівника, не допускає втручання в його особисте життя, дозволяє уникнути свавільних дій/бездіяльності роботодавця та не призводить до порушення прав працівника.

За змістом пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у разі нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третя статті 40 КЗпП України).

Верховний Суд у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 824/2274/15-а, від 19 липня 2019 року у справі № 826/7334/16, від 22 січня 2020 року у справі № 759/7441/18, від 18 березня 2020 року у справі № 759/10039/18, від 24 червня 2020 року у справі № 495/2574/17 дійшов такого висновку: «застосування пункту 5статті 40 КЗпП України передбачає одночасну наявність двох складових диспозиції цієї правової норми: установленого нею проміжку часу, протягом якого працівник не з`являвся на роботу, а також факту безперервної непрацездатності працівника упродовж зазначеного часу».

Норма пункту 5 частини першої статті 40 КЗпП пов`язує переривання тимчасової непрацездатності працівника з його фактичним (фізичним) виходом на роботу та виконанням ним своїх посадових обов`язків і не пов`язана з продовженням первинного чи заведенням нового листка непрацездатності.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не з`являлася на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виникнення тимчасової непрацездатності, внаслідок професійного захворювання або травми, що пов`язана з нещасним випадком на виробництві, позивачкою ОСОБА_1 не надано.

Так, згідно листків про тимчасову непрацездатність ОСОБА_1 , даних веб-сайту Пенсійного Фонду України (а.с.18, 18з, 19, 19з, 20, 20з), позивачка перебувала на лікарняному з 06 червня 2023 року по 13 жовтня 2023 року, внаслідок тимчасової непрацездатності (захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві).

Згідно Акту розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася) 05.06.2023 року о 09:45 годині на ДП «Добропіллявугілля-видобуток» із ОСОБА_1 , затвердженого 27 липня 2023 року (а.с. 56-60), комісія не знайшла документального підтвердження факту настання нещасного випадку.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що, згідно Припису за формою Н-9 від 01 листопада 2023 року, Акт форми Н-1/НП від 26 липня 2023 року скасовано та до теперішнього часу остаточного рішення повторною комісією з розслідування нещасного випадку, який з нею трапився 05.06.2023 року на підприємстві відповідача під час виконання трудових обов`язків, не прийнято, колегією суддів відхиляються, оскільки, станом на день звільнення позивачки - 06 жовтня 2023 року, Акт форми Н-1/НП від 26 липня 2023 року був чинним та його подальше скасування не призвело, на теперішній час, до визнання нещасного випадку таким, що пов?язаний з виробництвом.

Доводи апеляційної скарги про те, що дев`ять лікарняних листів за період з 06.06.2023 року по 13.10.2023 року відповідачем сплачені, а останній лікарняний лист № 8124668-1 з 30.09.2023 року по 13.10.2023 року сплачений навіть у період звільнення позивачки, яке відбулося 06.10.2023 року (підстава Наказ № 205/к/тр), тобто, відповідач оплатив 7 днів після примусового розірвання трудового договору, не дочекавшись дня виходу позивачки на роботу після закриття лікарняного, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки, згідно статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавець здійснює оплату лише перших п?яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, а починаючи з шостого дня Пенсійний фонд України.

Як встановлено судом, згідно доказів наданих позивачкою ОСОБА_1 (а.с.18, 18з, 19, 19з, 20, 20з), остання перебувала на лікарняному з 06 червня 2023 року по 13 жовтня 2023 року саме внаслідок тимчасової непрацездатності (захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві), а тому починаючи з шостого дня непрацезданості всі виплати здійснювалися за рахунок Пенсійного фонду України, а не роботодавцем ДП «Добропіллявугілля-видобуток».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанцїі, що звільнення позивачки на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було законним, оскільки безперервний чотирьохмісячний період непрацездатності позивачки розпочався 06 червня 2023 року та безперервно тривав до дати звільнення позивачки 06 жовтня 2023 року, тобто протягом більш як чотирьох місяців підряд, та її захворювання не були визнані такими, що пов`язані з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, а тому підстави для задоволенні позову відсутні.

Відтак, з огляду на законність звільнення позивачки з роботи, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню як похідні, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи апеляційної скарги про те, що, враховуючи статтю 5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач повинен був звільнити ОСОБА_1 в перший робочий день наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, тобто 14 жовтня 2023 року, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.

Статтею 5 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що у період дії воєнного стану допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці (крім відпустки у зв`язку вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку) із зазначенням дати звільнення, яка є першим робочим днем, наступним за днем закінчення тимчасової непрацездатності, зазначеним у документі про тимчасову непрацездатність, або першим робочим днем після закінчення відпустки.

Разом з тим, ці правові норми стосуються тих випадків, у яких звільнення працівника з ініціативи роботодавця у період його тимчасової непрацездатності заборонено нормами КЗпП України, тоді як звільнення працівника на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливе до моменту приступлення до виконання працівником своїх трудових обов`язків, що роботодавцем у даній справі дотримано.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сєргєєва Рута Альгімантівна, - залишити без задоволення.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 07 червня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: