СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/16048/24

пр. № 2/759/5094/24

30 вересня 2024 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Ул`яновської О.В.,

секретаря судового засідання Кривонос Ю.Р.,

за участю: представника позивача Золотарьової Ю.А. ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою Київської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою,

ВСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі

у серпні 2024 р. представник позивача звернувся із позовними вимогами про стягнення з відповідача безпідставно збережених грошових коштів в розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,1312 га кадастровий номер :75:293:0017 на АДРЕСА_1 у сумі 742769 грн. 27 коп. та судових витрат.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 25.10.2019 за позивачем зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ «А») за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1899,4 кв.м. Даний об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :75:293:0017 загальною площею 0,1312 га, державна реєстрація якої здійснена 09.12.2021. Цільове призначення земельної ділянки- для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку (категорія земель - землі житлової та громадської забудови). З моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач, як власник такого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме з цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою а також обов`язок сплачувати земельний податок за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно. При цьому, відповідач не сплачує орендну плату за користування зазначеною земельною ділянкою. А тому з відповідача підлягають стягненню безпідставно збережені ним кошти за період з 01.01.2022 по 17.01.2024 з вирахуванням сплаченого ним земельного податку з фізичних осіб в розмірі 742769 грн. 27 коп.

02.09.2024 представник відповідача подав відзив на позовну заяву. У задоволенні позовних вимог просить відмовити. Зазначає, що після набуття у власність нерухомого майна, відповідач справно та систематично вносив плату за землю у формі земельного податку, який був визначений контролюючим органом державної влади - ГУ ДПС у м. Києві. Відповідач належно виконав свої зобов`язання щодо сплати за землю, що виключає можливість одночасного стягнення з відповідача й орендної плати. Так, за 2021 р. позивачем сплачено земельний податок з фізичних осіб за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 8387 грн. 44 коп., за 2023 р. сплачено 10610 грн. 12 коп. Сплата відповідачем земельного податку відбулася з дотриманням вимог Податкового кодексу та Положення про плату за землю в м. Києві, затверджене Київською міською радою. Позивач протиправно просить стягнути з відповідача орендну плату, яка нараховується лише на підставі договору оренди земельної ділянки, а земельний податок нараховується на земельні ділянки, які використовують фізичні особи, в тому числі у разі переходу права власності на будівлі, споруди, але право власності на які або право оренди яких в установленому законодавством порядку не оформлено. Між позивачем та відповідачем договір оренди земельної ділянки не укладався, тому відсутні правові підстави для стягнення орендної плати з відповідача. Крім того, позивач не надав жодних документів, що підтверджують розмір грошової оцінки земельної ділянки, що застосований позивачем при здійсненні розрахунку.

13.09.2024 представник позивача подав відповідь на відзив. Зазначає, що відповідач не є власником або постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, єдина форма здійснення плати за землю є орендна плата. Позивачем було враховано сплату земельного податку відповідачем на загальну суму 18997 грн. 56 коп. Позовні вимоги підлягають задоволенню.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду

відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.08.2024 справу розподілено на суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 31 ).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.08.2024 відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 34-35).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.09.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду (а.с. 94).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості та безпідставності.

Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ІІІ. Фактичні обставини справи

судом встановлено, що 25.10.2019 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на нежилий будинок (літ «А») загальною площею 1899,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору дарування (а.с. 15).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 18.07.2023, нежилий будинок (літ «А») АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :75:293:0017 загальною площею 0,1312 га, категорія земель - землі житлової та громадської забудови, вид цільового призначення - 03 для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку. Державна реєстрація якої здійснена 09.12.2021 (а.с. 17-19).

Нормативна грошова оцінка земельної ділянки кадастровий номер :75:293:0017 становить 6559750 грн. 51 коп. (а.с. 16).

Відповідно до листа Головного управління ДПС у м. Києві від 25.07.2024 зазначено, що ОСОБА_3 на обліку по сплаті орендної плати з фізичних осіб за земельну ділянку :75:293:0017 не перебуває. Нарахування та сплата сум податкових зобов`язань по орендній платі з фізичних осіб за 2021 - 2024 рр. не здійснювалась. Податкові декларації з плати за землю (земельний податок та/або орендна плата за земельні ділянки державної або комунальної власності) за запитуваний період не подавалися. Станом на 24.07.2024 заборгованість зі сплати орендної плати з фізичних осіб не обліковується. За 2021 р. ОСОБА_3 сплатив земельний податок з фізичних осіб в розмірі 68864 грн. 93 коп., за 2023 р. - 18997 грн. 56 коп. (а.с.20-21).

Згідно орієнтовного розрахунку недоотриманої Київською міською радою орендної плати за користування ОСОБА_3 земельною ділянкою 0,1312 га по АДРЕСА_1 , із застосуванням 5% ставки орендної плати, за період з 09.12.2021 - 31.12.2021 розмір орендної плати становить 15545 грн. 08 коп., з 01.01.2022 -28.02.2022 - 43864 грн. 15 коп., з 01.03.2022 - 31.12.2022 - 227498 грн. 80 коп., з 01.01.2023 - 31.12.2023 - 312071 грн. 86 коп., з 01.01.2024 по 17.07.2024 - 178332 грн. 02 коп. (а.с. 14).

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду

предметом позову у даній справі є вимоги про стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою без укладення договору оренди. Підставою позову є користування земельною ділянкою без оформлення правовстановлюючих документів та без здійснення плати за таке користування.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Главою 83 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом його регулювання є відносини, що виникають у зв`язку із безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цього Кодексу застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Правові підстави користування земельною ділянкою комунальної власності за змістом глави 15 Земельного кодексу України реалізується через право постійного користування або право оренди.

Частиною першою статті 93 і статтею 125 Земельного кодексу України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 Земельного кодексу України).

Принцип платного використання землі також передбачено статтею 206 Земельного кодексу України, за змістом якої використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (підпункт 14.1.147 пункту 14.1 статті 4 Податкового кодексу України).

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України).

Отже, законодавець розмежовує поняття "земельний податок" та "орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності" залежно від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Водночас згідно зі статтями 122-124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Особи, які отримують земельну ділянку комунальної власності в користування за договором оренди (договором купівлі-продажу права оренди), зобов`язані сплачувати за неї орендну плату. Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди, як це передбачено частиною першою статті 21 Закону України «Про оренду землі».

Верховний Суд, розглядаючи спори у подібних правовідносинах, постановах також неодноразово звертав увагу на те, що виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права.

Оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, ураховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, особа яка придбала такий об`єкт стає фактичним користувачем тієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розташований, а відносини з фактичного користування земельною ділянкою без оформлення прав на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недоотримання її власником доходів у виді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16, від 20 листопада 2018 року в справі №922/3412/17, від 13 лютого 2019 року в справі № 320/5877/17, у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року в справі №912/1188/17, від 21 січня 2019 року в справі №902/794/17, від 04 лютого 2019 року в справі № 922/3409/17, від 12 березня 2019 року в справі № 916/2948/17, від 16 листопада 2022 року в справі № 922/519/20 та у постанові Верховного Суду від 17 березня 2020 року у справі № 922/2413/19. Судова практика у подібних правовідносинах є сталою.

Отже, фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг (заощадив) у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути такі кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Такий самий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 у справі № 629/4628/16-ц та від 20 вересня 2018 у справі № 925/230/17.

Верховний Суд у справі №922/2060/20 від 05 серпня 2022 року вказав, що із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна власник цього майна стає фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, а тому саме із цієї дати у власника об`єкта нерухомого майна виникає обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташоване. При цьому до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

У справі, що розглядається, встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 25.10.2019 набув у власність нежилий будинок (літ «А») загальною площею 1899,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, із дня набуття права власності на об`єкт нерухомого майна відповідач як власник такого майна став фактичним користувачем спірної земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, тому саме із цієї дати у відповідача виник обов`язок належно оформити правовідносини щодо користування земельною ділянкою (укласти відповідний договір та оформити речові права на земельну ділянку), а також обов`язок сплачувати за користування земельною ділянкою, на якій розташовано майно.

Відповідач як власник об`єкта нерухомого майна, зокрема у спірний період з 09.12.2021 по 17.07.2024 користувався спірною земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, за відсутності оформленого згідно з вимогами чинного законодавства права користування земельною ділянкою, сплачуючи при цьому земельний податок з фізичних осіб, у зв`язку з чим місцевий бюджет недоотримував кошти у виді орендної плати за використання землі, чим заподіяно значну шкоду інтересам територіальної громади.

Таким чином відповідач є фактичним користувачем спірної земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власникові земельної ділянки на підставі положень частини 1 статті 1212 ЦК України.

Верховний Суд неодноразово викладав правову позицію, згідно з якою для вирішення спору щодо стягнення з власника об`єкта нерухомого майна безпідставно збережених коштів на підставі положень статей 1212- 1214 ЦК України за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою комунальної власності, на якій цей об`єкт розташований, необхідно насамперед з`ясувати: 1) фактичного користувача земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цих ділянок зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ділянками у відповідний період, або наявність правової підстави для використання земельної ділянки у такого фактичного користувача; 2) площу земельної ділянки; 3) суму, яку мав би отримати власник земельної ділянки за звичайних умов, яка безпосередньо залежить від вартості цієї ділянки (її нормативно-грошової оцінки); 4) період користування земельною ділянкою комунальної власності без належної правової підстави.

Отже, встановлення саме таких обставин входить до предмета доказування у межах вирішення спору у цій справі.

Відповідно до частини 1 статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно із частинами 1- 4, 9 статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах 6, 7 цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Отже, земельна ділянка є сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера та реєстрації її у Державному земельному кадастрі.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 922/1646/20 та від 04.03.2021 у справі № 922/3463/19.

Як убачається з матеріалів справи, спірна земельна ділянка, кадастровий номер :75:293:0017 на якій розташований об`єкт нерухомого майна, належний відповідачу та за користування якою позивач просить стягнути безпідставно збережені кошти у виді орендної плати є сформованою 09.12.2021 (визначено площу та межі), їй присвоєно кадастровий номер, відомості про неї внесено до Державного земельного кадастру.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до пунктів 289.1, 289.2 статті 289 Податкового кодексу України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, за індексом споживчих цін за попередній рік щороку розраховує величину коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, на який індексується нормативна грошова оцінка сільськогосподарських угідь, земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення за станом на 1 січня поточного року, що визначається за певною формулою.

Отже, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки - підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим ніж установлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц дійшла висновку, що обов`язковими для визначення орендної плати є відомості у витягах з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, про що також наголошено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (пункт 71).

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про оцінку земель» за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Технічна документація з нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною і міською радою.

Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається органами, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 зазначила, що витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки - це роздруковані за допомогою програмного забезпечення актуальні дані про земельну ділянку, які є у Державному земельному кадастрі та технічній документації з нормативної грошової оцінки земель станом на певну дату. Витяг з нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути доказом проведення такої оцінки та визначати дані про таку оцінку як на момент його видачі, так за попередній період за умови, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін у цей період.

Судом встановлено, що позивач просить здійснити стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 2021 року по липень 2024 року.

При цьому, до матеріалів справи додано витяг нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер :75:293:0017, що становить 6559750 грн. 51 коп. Відповідно до розрахунків позивача, розмір орендної плати за кожен рік не є сталим, а навпаки, є відмінним від попереднього року.

Під час судового розгляду судом не встановлено, позивачем не доведено, а матеріали справи не містять доказів того, що нормативно-грошова оцінка земельної ділянки була сталою та не зазнала змін за період, за який позивач просить стягнути кошти. Також суду не надано доказів на підставі яких розрахунків позивачем здійснювалось нарахування орендної плати із застосуванням 5% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки. Суд позбавлений можливості здійснити перевірку розрахунку коштів, які позивач просить стягнути з відповідача.

За змістом ст. 13, ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

V. Розподіл судових витрат

у зв`язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку про відмову у задоволенні позову, судом не вбачається підстав для відшкодування судового збору.

На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. 13 Конституції України, ст.ст. 80, 93, 96, 120, 122-125, 152, 206 Земельного кодексу України, ст.ст. 82, 83, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4, 14 Податкового кодексу України, Законом України «Про оренду землі», Законом України «Про оцінку земель», ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 353 ЦПК України,-

УХВАЛИВ:

у задоволені позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно збережених грошових коштів у розмірі орендної плати за користування земельною ділянкою відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Святошинський районний суд м. Києва до апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О.В. Ул`яновська

Повний текст судового рішення складено 10.10.2024.