ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5431/24 Справа № 235/540/24 Суддя у 1-й інстанції - Величко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 235/540/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське», третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова Олена Олександрівна,

на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2024 року,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі по тексту ТОВ «Краснолиманське»), третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05 листопада 2018 року по 30 березня 2020 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське». Наказом № 90к від 30 березня 2020 року його було звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Під час роботи на підприємстві він отримав професійне захворювання: хронічний бронхіт 11 ст. в фазі загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН 1-11 ст.; хронічна двобічна сесоневральна приглухуватість з легким ступенем пониження слуху (11 ст.) за класифікацією Остапковича та Пономарьової

22 вересня 2021 року за результатами огляду обласною профпатологічною МСЕК при первинному огляді йому було встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою серії 12 ААВ № 222923, визначена втрата працездатності, за сукупністю 55%.

У зв`язку зі ступенем втрати ним працездатності, неможливістю відновлення попереднього фізичного стану, тяжкістю і незворотністю змін у буденному житті, необхідністю щорічної реабілітації, враховуючи період роботи на підприємстві відповідача, просив суд стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на його користь у відшкодування моральної шкоди 129 855 гривень.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Краснолиманське», третя особа ГУ ПФУ в Донецькій області, про відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 13 000 гривень. Стягнуто з ТОВ « Краснолиманське» на користь держави судовий збір в сумі 130 гривень. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова О.О., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2024 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення суми 13 000 гривень скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди не відповідає вимогам розумності, виваженості, справедливості, не враховано роз1яснення, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».

Вважає висновки суду першої інстанції щодо врахування часу роботи на підприємстві відповідача на інших підприємствах вугільної промисловості помилковими оскільки на підприємстві відповідача позивач пропрацював з 15 листопада 2018 року по 30 березня 2020 року. Період виникнення професійного захворювання припадає на періоди перебування в трудових відносинах саме з відповідачем. Вказане підтверджується відповідними записами в трудовій книжці та було повідомлено про виявлене та встановлене професійне захворювання з остаточним діагнозом. Відповідно до виписок та амбулаторної карти діагноз позивача реєструється з 2018 року, регулярно лікується амбулаторно та в умовах стаціонару з 2019 року. Відповідно п. 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 31 серпня 2021 року (на ТОВ «Краснолиманське») хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємстві вугільної промисловості. Відповідно п. 15 вказаного Акту раніше хронічних професійних захворювань виявлено не було, відомості звернення до лікарів раніше за часом відсутні, при працевлаштуванні стан здоров`я за висновками лікарів при медичному огляду був встановлений «здоровий». Відповідачем висновки за Актом не оскаржувались.

Посилається, що наслідки отриманого професійного захворювання для позивача мають незворотні процеси та не можуть бути усунені шляхом лікування, що викликає психологічний дискомфорт для позивача.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга у даній справі подана до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова О.О., підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі ТОВ «Краснолиманське» з 05 листопада 2018 року по 30 березня 2020 року.

Наказом № 90к від 30 березня 2020 року позивача звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням.

Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 31 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримав професійне захворювання: хронічний бронхіт 11 ст. в фазі загострення, прикореневий пневмосклероз, ЛН 1-11 ст.; хронічна двобічна сесоневральна приглухуватість з легким ступенем пониження слуху (11 ст.) за класифікацією Остапковича та Пономарьової. Хронічне професійне захворювання виникло у зв`язку з тривалим періодом роботи в шкідливих умовах на підприємствах вугільної промисловості, а саме - ШУ «Новогродівська» з 24 липня 1990 року по 27 березня 1996 року; ДП «ВК «Краснолиманська» з 02 квітня 1996 року по 08 жовтня 2018 року, ТОВ « Краснолиманське» з 05 листопада 2018 року по 30 березня 2020 року. ( а.с. 11-14)

Відповідно п. 18 Акту причина виникнення професійного захворювання: пил переважно фіброгенної дії з вмістом діоксиду кремнію від 5 до 10% ( 5,9%) фактична величина 22,8 мг/м3, при нормативному значенні 4 мг/м3; виробничий шум : еквівалентний рівень шуму на робочому місці складав 82 дБА при нормативному значенні 80 дБА.

Згідно довідки МСЕК серії 12 ААВ за № 222923 ОСОБА_1 первинно за сукупністю встановлено 55% втрати працездатності, ІІІ група інвалідності, визначена потреба у медикаментозному лікуванні. (а.с. 21-22)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 13 000 гривень, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, період роботи на підприємстві відповідача та дійшов висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно ч. 1, 3 ст.13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно ч. 1-4 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Судом встановлено, що позивач отримав хронічні професійні захворювання під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31 серпня 2021 року, міститься висновок про наявність шкідливих умов праці позивача на підприємстві відповідача.

Згідно п. 17 зазначеного Акту причинами виникнення професійного захворювання є недосконалість технологічного процесу, недостатнє забезпечення засобами індивідуального захисту від пилу та шуму, ОСОБА_1 працював в умовах впливу пилу, переважно фіброгенної дії, концентрація якого перевищувала ГДК, та виробничого шуму, еквівалентний рівень якого перевищував гранично допустимий.

Отже, роботодавець під час роботи позивача на його підприємстві, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Суд першої інстанції правильно визначив, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з отриманими хронічними професійними захворюваннями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачеві заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ТОВ «Краснолиманське».

При цьому, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 13 000 гривень, суд першої інстанції врахував ступінь, характер, обсяг, інтенсивність і тривалість психічних страждань, той факт, що професійна працездатність у зв`язку з професійним захворюванням втрачена позивачем на 55%, та позивача визнано інвалідом ІІІ групи безстроково, що не виключає погіршення стану його здоров`я в майбутньому, позивач працював на підприємстві відповідача з 05 листопада 2018 року по 30 березня 2020 року (1 рік 04 місяці 26 днів), а його загальний стаж на інших підприємствах вугільної промисловості становить 30 років.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача виходячи з наступного

Так судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями позивачу встановлено 55% втрати професійної працездатності та він визнаний людиною з інвалідністю ІІІ групи безстроково, що свідчить про незворотність такої втрати.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статей 1167, 1168 ЦК України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції позивачу розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у її ситуації.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

З урахуванням того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності у розмірі 55%, та визнано особою з інвалідністю ІІІ групи, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, колегія суддів апеляційного суду, прийнявши до уваги час роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, приходить до висновку, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та визначити розмір відшкодування моральної шкоди позивачу з урахуванням відпрацьованого часу на підприємстві відповідача і збільшити його з 13 000 гривень до 30 000 гривень, що є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру судового збору, стягнутого з ТОВ «Краснолиманське» на користь держави, та змінює цей розмір зі 130 гривень до 299,97 гривень пропорційно задоволених позовних вимог.

Крім того, з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в сумі 359,96 гривень за подання позивачем апеляційної скарги пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павлова Олена Олександрівна, задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 13 000 гривень до 30 000 гривень.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 березня 2024 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави, змінити, визначивши до стягнення судовий збір в сумі 299,97 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь держави за подання апеляційної скарги позивачем судовий збір в розмірі 359,96 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста