КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/4233/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Гурез Іванни Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" Матвієнка Андрія Анатолійовича Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 , Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Акціонерного товариства "Дельта Банк" Матвієнка Андрія Анатолійовича Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк", третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав № 435/К від 10.05.2018 та визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.05.2018 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. зареєстрованого в реєстрі зв номером 575.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 05 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено Кредитний договір № 2632/0808/45-025 на суму 228 700 доларів США. Зазначений договір був укладений для реалізації намірів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на придбання власного житла для родини, а саме: квартири АДРЕСА_1 . З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, подружжя передало придбану квартиру в іпотеку - відповідний договір був укладений між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 .

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» було відступлено право вимоги по всім зобов`язанням пов`язаних з кредитним договором та його забезпеченнями ПАТ «Дельта Банк». 10 травня 2018 року, на підставі Протоколу електронних торгів №UA-EA-2018-02-28-000349-а від 20.04.2018 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав за №435/К. Також, 10 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним Договором. Про наявність Договору купівлі-продажу майнових прав №435/К від 10.05.2018 року та Договору про відступлення права вимоги за іпотечним Договором від 10.05.2018 року позивачу стало відомо лише у вересні 2020 року, після направлення відповідачем ОСОБА_2 на адресу третьої особи вимоги про сплату боргу. Позивач вважає, що Договір купівлі-продажу майнових прав №435/К від 10.05.2018 року суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки за своїм змістом даний Договір купівлі-продажу майнових прав є по суті договором Факторингу, якому в свою чергу характерний спеціальний суб`єкт, з огляду на це відповідач ОСОБА_2 не може бути кредитодавцем у даних кредитних правовідносинах. Укладений між ПАТ «Дельта Банк» та відповідачем ОСОБА_2 договір купівлі-продажу майнових прав за кредитним договором за своєю юридичною природою є договором факторингу. Сама по собі назва договору не змінює його правової природи, оскільки відступлення права вимоги є одним з обов`язкових елементів відносин Факторингу. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу, і відповідач, як фізична особа, не може бути кредитодавцем у кредитних правовідносинах.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу майнових прав № 435/К від 10.05.2018 та визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 10.05.2018 року.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Гурез Іванна Олександрівна, яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвали нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на те, що між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено саме договір факторингу, а не сплатний договір відступлення права вимоги (цесія). Уклавши 05 серпня 2008 року договір відступлення права вимоги, Банк отримав фінансування у розмірі, визначеному у договорі, а ОСОБА_2 , у свою чергу, укладаючи вказаний договір, набула право одержання прибуток у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною відступлення, що передбачена договором відступлення права вимоги.

Вважає, що договір купівлі-продажу майнових прав №435/К від 10.05.2018 року суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки за своїм змістом даний Договір купівлі-продажу майнових прав є по суті договором факторингу, якому в свою чергу характерний спеціальний суб`єкт, з огляду на це відповідачка ОСОБА_2 не може бути кредитодавцем у даних кредитних правовідносинах. Однак на зазначене суд першої інстанції не звернув уваги та не зазначеного жодного обгрунтування з цього приводу.

Представник апелянта не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що договір про відступлення права вимоги не є тим правочином, за яким відбувається відчуження майна, оскільки вважає, що наявність вказаного договору про відступлення права вимоги надало відповідачу ОСОБА_2 можливість зареєструвати на себе, тобто здійснити відчуження майна, квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Також представник апелянта не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є стороною оспорюваних договорів та не надала суду доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, оскільки звертаючись з позовною заявою позивачкою наведено цілком логічне обґрунтування звернення нею до суду та порушення її цивільних прав під час укладення спірних правочинів, однак вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Зокрема представник апелянта зазначив, що в даній справі власний інтерес позивачки цілком очевидний, адже вона, як дружина боржника за кредитним договором - ОСОБА_3 , в силу положень статті 60 Сімейного кодексу України, має право на 1/2 спільного майна подружжя, в тому числі і квартири за адресою: АДРЕСА_3 , яка є предметом іпотеки, що наразі стало неможливим через укладення спірних правочинів. Тому, метою оскарження позивачкою спірних правочинів є приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину, для захисту власних майнових інтересів та інтересів неповнолітньої дитини.

13 жовтня 2023 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від адвоката Тітова Олени Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_5 , в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не є стороною оспорюваних договорів та не надала суду доказів про те, які саме її цивільні права або інтереси порушені укладенням договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, що є її процесуальним обов`язком.

Суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки також тим, що позивачем не доведено, що її право або цивільний інтерес (як особи, яка не є стороною вказаних правочинів) порушено фактом вчинення оспорюваних правочинів, сам факт визнання судом договору купівлі-продажу майновий прав та договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором недійсним не є тим правовим засобом, що ефективно захистить цивільний інтерес позивача та в даному випадку відступлення ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за іпотечним договором не свідчить про порушення прав позивача.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі № 760/5625/19 (провадження № 61-4887/св20) викладені наступні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг.Відповідно до ч. 3 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» умови (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункт 48)).

Верховний Суд у справі № 910/7038/17 дійшов висновку, що однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором.

Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги).

Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків.

Встановлено, що 05 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» було укладено Кредитний договір № 2632/0808/45-025 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості) на суму 228 700 доларів США (а.с. 12-19 том 1).

Відповідно до п. 1.4. Договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків до Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 загальною площею 104,80 кв.м.

05 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено договір поруки № 2632/0808/45-025-Р-2 відповідно до якого поручитель зобов`язується перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно кредитного договору № 2632/0808/45-025 від 05.08.2008, а також додаткові угоди до нього (а.с. 37-38 том 1).

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 05 серпня 2008 року укладено іпотечний договір № 2632/0808/45-025-Z-1 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 (а.с. 20-24 том 1).

25 травня 2012 року ВАТ «Сведбанк» відступлено право вимоги по всім зобов`язанням пов`язаних з кредитним договором та його забезпеченнями ПАТ «Дельта Банк».

10 травня 2018 року, на підставі Протоколу електронних торгів №UA-EA-2018-02-28- 000349-а від 20.04.2018 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір купівлі-продажу майнових прав за № 435/К.

Також, 10 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним Договором.

В матеріалах справи міститься вимога адресована ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про сплату заборгованості за кредитним договором № 2632/0808/45-025 від 05.08.2008 року. Зі змісту вказаної вимоги вбачається, що станом на 30 вересня 2020 року заборгованість ОСОБА_3 , ОСОБА_2 за кредитним договором складає 343 755,85 доларів США - еквівалент 9 727 603,04 грн за курсом НБУ на 30.09.2020 року (а.с. 32-34 том 1).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки внаслідок укладення спірних договорів відбулася саме заміна кредитора у зобов`язанні, договори про відступлення права вимоги за кредитним договором є виключно договорами про відступлення прав вимоги, а не договорами факторингу.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції вірно послався на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 де зауважено, що оспорювання ланцюга договорів купівлі-продажу майнових прав (або інших правочинів) не є ефективним способом захисту (близькі за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, від 23.02.2021 у справі №359/3373/16-ц). Отже, задоволення заявленої позовної вимоги про визнання недійсним договору № 81/1 купівлі-продажу майнових прав у частині іпотечних договорів від 28.08.2014 № 2286 та від 18.11.2014 №3181 не призведе до поновлення прав позивача. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що позов про визнання правочину недійсним є способом захисту прав позивача, а не способом захисту інтересу у правовій визначеності, на який вказує позивач. Натомість відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду інтерес позивача у правовій визначеності може захищатися, зокрема, позовом про визнання права або позовом про визнання відсутності права. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите (пункт 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові від 15 вересня 2022 року не знайшла підстав для відступлення від висновку, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі №639/4836/17, від 28.07.2021 у справі №761/33403/17, щодо відсутності правових підстав для оспорювання правочинів з реалізації майна заінтересованою особою, яка не є їх стороною.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Подібний висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155).

Доводи апеляційної скарги про те, що договір купівлі-продажу майнових прав №435/К від 10.05.2018 року суперечить положенням ЦК України, оскільки за своїм змістом даний Договір купівлі-продажу майнових прав є по суті договором факторингу, якому в свою чергу характерний спеціальний суб`єкт, з огляду на це відповідачка ОСОБА_2 не може бути кредитодавцем у даних кредитних правовідносинах, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у відповідача виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Отже, такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу. Вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (частина друга статті 628 ЦК України), зокрема ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Тому помилковими є доводи позивача про те, що договір купівлі-продажу майнових прав містить ознаки договору факторингу.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у цивільній справі № 346/1305/19.

З урахуванням вказаних норм права вбачається, що укладений між відповідачами правочин є договором відступлення права вимоги, а не договором факторингу, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що метою оскарження позивачкою спірних правочинів є приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину, для захисту власних майнових інтересів та інтересів неповнолітньої дитини, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки скаржником не доведено, наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваних договорів, так і недоведено порушення цими правочинами прав та інтересів позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивачки не було порушено відповідачем.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, і вірно застосував до спірних правовідносин положення ст.ст. 512-518 ЦК України та правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Гурез Іванни Олександрівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 31 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «29» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник