ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 372/1080/19

провадження № 61-2016св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивач - перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, який дії в інтересах держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області,

відповідачі: Козинська селищна рада Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року у складі судді Потабенко Л. В. та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

21 березня 2019 року перший заступник керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської областізвернувся до суду з позовом до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), в якому просив: визнати поважними причини пропуску позовної давності для звернення до суду з цим позовом та поновити її; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 4 в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_12 ; витребувати на користь держави в особі територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,3503 га, кадастровий номер :03:026:0107; площею 0,28 га, кадастровий номер :03:026:0112; з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,28 га, кадастровий номер :03:026:0109.

29 березня 2021 року прокурор подав заяву про зміну предмета позову, в якій просив визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 4 в частині прийняття рішення про передачу безкоштовно у приватну власність ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_12 ; усунути перешкоди у здійсненні територіальною громадою смт Козин Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду загальною площею 0,9103 га, шляхом повернення на користь територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельні ділянки площею 0,3503 га, кадастровий номер :03:026:0107; площею 0,28 га, кадастровий номер :03:026:0112; з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,28 га, кадастровий номер :03:026:0109.

Позовну заяву обґрунтував тим, що прокуратурою Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області під час моніторингу стану збереження земель водного фонду на території Обухівського району виявлено порушення вимог земельного та водного законодавства.

Так, рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 4 затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок на території водно-спортивного комплексу Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфа-Інвест» (далі - ТОВ «Альфа-Інвест»), передано безкоштовно у приватну власності земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків у смт Козин на території водно-спортивного комплексу ТОВ «Альфа-Інвест» громадянам згідно зі списком. У зв`язку з чим, ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 отримали у приватну власність земельні ділянки площею по 0,15 га кожен та ОСОБА_12 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,091 га, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області.

Надалі вищевказані громадяни відчужили право власності на земельні ділянки, нові власники здійснили їх об`єднання, після якого сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:026:0107, :03:026:0109, :03:026:0112.

На час звернення з позовом до суду власником земельних ділянок за кадастровими номерами :03:026:0107, :03:026:0112 був ОСОБА_29 , а земельної ділянки за кадастровим номером :03:026:0109 - ОСОБА_2 .

Прокурор вказував, що спірні земельні ділянки виділені за рахунок земель водного фонду, а саме за рахунок 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро Канівського водосховища та 25-метрової прибережної захисної смуги малих озер.

Прокурор переконував, що вказана обставина підтверджується листом Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 05 січня 2017 року № 01-01/16 та Схемою накладення земельних ділянок на землі водного фонду згідно з викопіюванням з топографічної карти масштабу 1:10000 станом місцевості на 1993 рік.

Отже, прокурор вважав, що рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради було незаконно відведено у приватну власність спірні земельні ділянки, оскільки відповідно до зазначеної Схеми накладення спірні земельні ділянки накладаються на межі прибережної смуги р. Дніпро, тому оспорюване рішення прийняте з порушенням вимог закону.

Крім того, прокурор зазначив у позовній заяві, що про необхідність захисту порушених державних інтересів прокуратурі стало відомо самостійно за результатами аналізу рішень та відшукання документів, що стали підставою для їх прийняття, отримання підтвердження розташування земельних ділянок на землях водного фонду, тому вважав причини пропуску ним строку позовної давності поважними.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року в задоволенні позову першого заступника керівника Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави в особі територіальної громади селища Козин Обухівського району Київської області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не надано належних доказів того, що спірні земельні ділянки станом на 28 лютого 2002 року, коли вони були передані у приватну власність, відносились саме до земель водного фонду і знаходились у межах прибережної захисної смуги р. Дніпро. А на припущеннях прокурора суд не може ухвалювати своє рішення. У зв`язку з безпідставністю позову питання пропуску позовної давності судом не вирішувалося.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року - без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно досліджено обставини справи та надані сторонами докази, прийнято законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених у цьому судовому рішенні.

Також апеляційний зазначив, що висновком експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27 червня 2023 року № 15/10-23, підтверджується, що спірні земельні ділянки, кадастровий номер :03:026:0107, площею 0,3503 га та, кадастровий номер :03:026:0112, площею 0,28 га, які розташовані на території населеного пункту смт Козин, Обухівського району Київської області, не знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища Дніпровського каскаду). Натомість прокурором цей доказ не спростовано, що є його процесуальним обов`язком.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У лютому 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року і постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги його позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування судами правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 904/5974/16, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 806/3602/15, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 24 січня 2018 року у справі № 917/50/17, від 02 липня 2019 року у справі № 925/1641/17, від 05 жовтня 2023 року у справі № 911/1981/20, від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16, від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17, від 15 червня 2021 року у справі № 916/2479/17, від 07 червня 2022 року у справі № 916/302/16 та постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-179цс14, від 05 листопада 2014 року у справі № 6-171цс14, від 21 травня 2014 року у справі № 6-14цс14 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

Крім того, заявник зазначає підставою касаційного оскарження пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема, суд не дослідив зібрані у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- дійшли помилкового висновку про недоведеність прокурором належності спірних земельних ділянок до земель водного фонду;

- не врахували, що інформація Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» у повній мірі відповідає критерію належного, допустимого, достовірного та вірогідного доказу у розумінні статей 76-79 ЦПК України, оскільки стосується предмета доказування та надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державного водного та земельного кадастру;

- не звернули увагу на те, що висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27 червня 2023 року № 15/10-23 не спростовує факт того, що на момент відведення спірних земельних ділянок громадянам у 2002 році, останні відносились до земель водного фонду та накладались на 100-метрову прибережну смугу затоки р. Дніпро, оскільки в ході проведення експертного дослідження експерт виходив виключно із даних містобудівної документації місцевого рівня (детальних планів території), які затверджені лише у 2013 та 2016 роках, тобто через 14 років після набуття громадянами у власність оспорюваних земельних ділянок;

- не врахували, що відповідно до додатку № 1 до висновку судової будівельно технічної та земельно-технічної експертизи від 27 червня 2023 року № 15/10-23 обміри розташування земельних ділянок здійснено від урізу води р. Дніпро, а не від урізу затоки р. Дніпро, що не відповідає фактичним обставинам справи;

- проігнорували, що під час проведення вказаної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи взагалі не була об`єктом дослідження спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0111, та не навели мотивів відмови у задоволенні позовних вимог щодо цього нерухомого майна;

- не звернули увагу на те, що вирішення питання про накладення спірних земельних ділянок приватної власності на земельні ділянки водного фонду не входить до завдань земельно-технічної експертизи;

- не врахували, що «Детальний план території смт Козин (частини населеного пункту)» не є документацією, на підставі якої встановлюється прибережна захисна смуга водного об`єкта, оскільки вказаний проєкт є проєктом будівництва, а не проєктом землеустрою;

- не звернули увагу на незаконність затверджених рішеннями Козинської селищної ради від 23 липня 2013 року № 1 та від 25 травня 2016 року № 12, детальних планів території смт Козин, з огляду на закріпленя у них зменшених (порівняно із нормативними) розмірів прибережної смуги р. Дніпро.

Крім того, у касаційній скарзі прокурор виклав клопотання щодо повідомлення прокуратури про дату, час і місце судового засідання у справі та розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора.

У березні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевська М. В., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, в якому просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

До вказаного відзиву заявник додав клопотання про закриття касаційного провадження з підстав, визначених пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України, яке мотивував тим, що зазначені прокурором у касаційній скарзі, на обґрунтування підстав касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, правові висновки Верховного Суду стосуються правовідносин, які не є подібними спірним правовідносинам у цій справі

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Правдюк В. М., подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури, в якому просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 09 лютого 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Обухівського районного суду Київської області матеріали справи № 372/1080/19; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У березні 2024 року матеріали справи № 372/1080/19 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про розгляд справи за участю прокурора Офісу Генерального прокурора. Справу № 372/1080/19 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиви на неї Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 4 безкоштовно передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків у смт Козин на території Водно-спортивного комплексу ТОВ «Альфа-Інвест» згідно з доданим списком громадян.

Зокрема, на підставі вказаного рішення ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 отримали у приватну власність земельні ділянки площею по 0,15 га кожен та ОСОБА_12 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,091 га, що розташовані в смт Козин Обухівського району Київської області.

20 березня 2003 року ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок № № НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , АДРЕСА_13, АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 , АДРЕСА_14, АДРЕСА_15, АДРЕСА_16, АДРЕСА_17, АДРЕСА_18 відчужили такі земельні ділянки ОСОБА_9 .

20 жовтня 2003 року ОСОБА_9 відчужив належну йому земельну ділянку, площею 2,55 га, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3185 на користь ОСОБА_7 .

Надалі частина придбаних земельних ділянок була об`єднана та сформована земельна ділянка, площею 0,3 га, кадастровий номер :03:026:0077.

09 червня 2004 року ОСОБА_7 уклав договір купівлі-продажу № 3031 та відчужив земельну ділянку, кадастровий номер :03:026:0077, на користь ОСОБА_5 , яка 30 травня 2007 року уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки № НОМЕР_2 та відчужила земельну ділянку на користь ОСОБА_3 .

20 жовтня 2003 року ОСОБА_8 уклав договір купівлі-продажу земельної ділянки № 3181 та відчужив свою земельну ділянку площею 0,15 га на користь ОСОБА_7 , який у свою чергу відчужив її на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 червня 2004 року № 3035 на користь ОСОБА_30 .

Земельній ділянці площею 0,1511 га присвоєно кадастровий номер :03:026:0038 та встановлено межові знаки в натурі.

30 травня 2007 року ОСОБА_5 відчужив земельну ділянку, кадастровий номер :03:026:0038, на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3648, яка об`єднала земельні ділянки, кадастрові номери :03:026:0077 та :03:026:0038, та отримала державний акт на право власності серії ЯД № 931857, виданий 28 вересня 2007 року, земельній ділянці присвоєно єдиний кадастровий номер :03:026:0107.

20 жовтня 2011 року ОСОБА_3 відчужила земельну ділянку, кадастровий номер :03:026:0107, на користь ОСОБА_1 , на підставі договору № 2551.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 січня 2019 року № 152693794, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:026:0107.

30 червня 2004 року ОСОБА_7 відчужив земельну ділянку, кадастровий номер :03:026:0078, площею 0,45 га (сформовану на підставі придбаних земельних ділянок у ОСОБА_31 за договором від 20 жовтня 2003 року № 3185) на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30 червня 2004 року № 1886.

30 травня 2007 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 3698 відчужила на користь ОСОБА_4 частину земельної ділянки, кадастровий номер :03:026:0078, площею 0,28 га ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 вересня 2007 року серії ЯД № 931859, кадастровий номер :03:026:0109, площею 0,28 га.

22 січня 2016 року ОСОБА_4 відчужила вищевказану земельну ділянку на користь ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 22 січня 2016 року № 53, який надалі подарував її ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 01 квітня 2016 року № 577.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 січня 2019 року № 152698105, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :03:026:0109, площею 0,28 га

30 червня 2018 року ОСОБА_9 відчужив частину земельних ділянок площею 0,391 га, придбаних на підставі договорів купівлі-продажу № АДРЕСА_1, АДРЕСА_1, АДРЕСА_13, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, АДРЕСА_4, АДРЕСА_5, АДРЕСА_6, АДРЕСА_7, АДРЕСА_8, АДРЕСА_9, АДРЕСА_10, АДРЕСА_11, АДРЕСА_12, АДРЕСА_14, АДРЕСА_15, АДРЕСА_16, АДРЕСА_17, АДРЕСА_18 на користь ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу № 1880. У зв`язку з чим остання отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 28 грудня 2005 року серії ЯБ № 502277 із сформованим кадастровим номером :03:026:0097.

30 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу № 3688 ОСОБА_5 відчужила право власності на частину земельної ділянки площею 0,11 га, кадастровий номер :03:026:0097, на користь ОСОБА_32 .

Також 30 травня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу № 3693 ОСОБА_5 відчужила частину земельної ділянки площею 0,17 га, кадастровий номер :03:026:0078, що придбана на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2004 року № 1886, на користь ОСОБА_33

20 жовтня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_34 відчужив земельну ділянку, кадастровий номер :03:026:0112, площею 0,28 га (сформовану за результатами об`єднання частин земельних ділянок, кадастрові номери :03:026:0078, :03:026:0097), на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до листа Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 05 січня 2017 року № 01/01/16, земельні ділянки, кадастрові номери :03:026:0107, :03:026:0108, :03:026:0109, :03:026:0110, :03:026:0112 частково, а земельні ділянки, кадастрові номери :03:026:0111, :03:026:0113, :03:026:0196, :03:026:0197, повністю, накладаються на землі водного фонду, а саме на водну поверхню малих озер та їх прибережну захисну 25-ти метрову смугу і на 100-метрову захисну смугу затоки р. Дніпро.

Водночас згідно з висновком експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27 червня 2023 року № 15/10-23, з урахування фактичних обставин, наявної містобудівної документації місцевого рівня та наданих інших документів, земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0107, площею 0,3503 га, що розташована на території населеного пункту смт Козин, Обухівського району Київської області не знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища Дніпровського каскаду), малих озер під час огляду не виявлено. Фактично земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0107, розташована на відстані 354,90 метрів від урізу води р. Дніпро, що на 254,90 метрів знаходиться далі від прибережної захисної смуги р. Дніпро.

З урахування фактичних обставин, наявної містобудівної документації місцевого рівня та наданих інших документів, земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0112, площею 0,28 га, що розташована на території населеного пункту смт Козин, Обухівського району Київської області, не знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища Дніпровського каскаду), малих озер під час огляду не виявлено. Фактично земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0112, розташована на відстані 357,96 метрів від урізу води р. Дніпро, що на 257,96 метрів знаходиться далі від прибережної захисної смуги р. Дніпро.

Правове обґрунтування

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 14 Конституції України).

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частини перша та друга статті 20 ЗК України).

Відповідно до частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом (частина перша статті 116 ЗК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Згідно з частинами шостою-десятою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 83 ЗК України (у редакції, чинній на час прийняття спірних рішень сільською радою) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Усі води (водні об`єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту.

У частині першій статті 58 ЗК України та статті 4 Водного кодексу України (далі - ВК України) зазначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті річками, островами, а також прибережні захисні смуги вздовж цих річок.

За змістом статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках всіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води, що включає: території, розташовані між лінією максимального відпливу та лінією максимального напливу хвиль, зареєстрованих під час найсильніших штормів, а також територію берега, яка періодично затоплюється хвилями; прибережні території - складені піском, гравієм, камінням, ракушняком, осадовими породами, що сформувалися в результаті діяльності моря, інших природних чи антропогенних факторів; скелі, інші гірські утворення.

Згідно зі статтею 87 ВК України (у редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області) для створення сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку вздовж річок, морів та навколо озер, водосховищ і інших водойм встановлюються водоохоронні зони. Водоохоронна зона є природоохоронною територією господарської діяльності, що регулюється.

Надання у приватну власність земельних ділянок, які належать до водного фонду, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 ЗК України.

Отже, землі, зайняті поверхневими водами, природними водоймами (озера), водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки), каналами й іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які поширюється окремий порядок надання та використання й виділення земель водного фонду у власність громадян для будівництва, обслуговування індивідуального житлового будинку та ведення особистого селянського господарства, не передбачено.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність.

Згідно з положеннями частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну правову оцінку, правильно виходив із того, що прокурором не надано належних й допустимих доказів того, що спірні земельні ділянки відносились саме до земель водного фонду і знаходились в межах прибережної захисної смуги р. Дніпро.

Аргументи касаційної скарги про те, що висновок судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 27 червня 2023 року № 15/10-23 не спростовує факт того, що на момент відведення спірних земельних ділянок громадянам у 2002 році, останні відносились до земель водного фонду та накладались на 100-метрову прибережну смугу затоки р. Дніпро, Верховний Суд відхиляє, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.

У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що у висновку експерта, виготовленому за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, від 27 червня 2023 року №15/10-23, визначено, що з урахування фактичних обставин, наявної містобудівної документації місцевого рівня та наданих інших документів земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0107, площею 0,3503 га, що розташована на території населеного пункту смт Козин, Обухівського району Київської області, не знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища Дніпровського каскаду), малих озер під час огляду не виявлено. Фактично земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0107, розташована на відстані 354,90 метрів від урізу води р. Дніпро, що на 254,90 метрів знаходиться далі від прибережної захисної смуги р. Дніпро.

Також встановили, що з урахування фактичних обставин, наявної містобудівної документації місцевого рівня та наданих інших документів, земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0112, площею 0,28 га, що розташована на території населеного пункту смт Козин, Обухівського району Київської області не знаходиться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (Канівського водосховища Дніпровського каскаду), малих озер під час огляду не виявлено. Фактично земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0112, розташована на відстані 357,96 метрів від урізу води р. Дніпро, що на 257,96 метрів знаходиться далі від прибережної захисної смуги р. Дніпро.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Тому суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи в позові, оцінили вказаний висновок експерта у сукупності і взаємозв`язку з іншими доказами, наданими сторонами у справі.

Натомість, прокурор, оспорюючи наведений висновок експерта, у процесі розгляду справи в порушення принципу змагальності не спростував такого висновку експерта наданням інших беззаперечних доказів віднесення спірних ділянок до земель водного фонду та зміни їх цільового призначення із порушенням вимог закону, що є його процесуальним обов`язком.

Верховний Суд вважає, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про те, що лист Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика», на який посилається прокурор як на доказ, не доводить протиправності дій Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, оскільки без проведення геодезичних вимірювань станом на дату прийняття селищною радою рішення встановити перетин, накладання та/або часткове розміщення земельних ділянок, що передані у власність відповідачам, у межах прибережної захисної смуги, неможливо.

Верховний Суд наголошує на тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Тому, підлягають відхиленню доводи касаційної скарги про те, що інформація Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» у повній мірі відповідає критерію належного, допустимого, достовірного та вірогідного доказу у розумінні статей 76-79 ЦПК України

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на незаконність затверджених рішеннями Козинської селищної ради від 23 липня 2013 року № 1 та від 25 травня 2016 року № 12, детальних планів території смт Козин, що покладені в основу висновку експерта, виготовленому за результатами проведеної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, від 27 червня 2023 року № 15/10-23, з огляду на закріплення у них зменшених (порівняно із нормативними) розмірів прибережної смуги р. Дніпро, Верховний Суд відхиляє, оскільки вказані рішення Козинської селищної ради не є предметом оскарження у цій справі, а тому цілком обґрунтовано не можуть бути предметом перевірки та оцінки судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги про те, що під час проведення будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи у цій справі взагалі не була об`єктом дослідження спірна земельна ділянка, кадастровий номер :03:026:0111, були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Зокрема, відхиляючи вказані доводи прокурора, апеляційний суд виходив із того, що такі доводи без підтвердження факту віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду станом на дату її передачі власнику не є самостійною підставою для скасування оскаржуваного судового рішення першої інстанції з цих підстав.

Верховний Суд звертає увагу прокурора на те, що твердження про необхідність судового захисту суспільного інтересу є голослівним, якщо позов є недоведеним і позивач (прокурор) прямо ухилився від здійснення процесуальних дій із доказування позову, що є його процесуальним обов`язком.

Також Верховний Суд наголошує, що спір стосується подій 2002 року, позов прокурором пред`явлено у 2019 році, оскаржувані судові рішення ухвалені судами у 2023 році і не звертати увагу на принцип «належного врядування», згідно з яким потреба виправити минулу «помилку» державного органу не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу, не звертати увагу на принцип верховенства права (стаття 10 ЦПК України), є порушенням прав власників спірних земельних ділянок, закріплених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 904/5974/16, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 806/3602/15, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, від 24 січня 2018 року у справі № 917/50/17, від 02 липня 2019 року у справі № 925/1641/17, від 05 жовтня 2023 року у справі № 911/1981/20, від 28 березня 2018 року у справі № 520/8073/16, від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17, від 15 червня 2021 року у справі № 916/2479/17, від 07 червня 2022 року у справі № 916/302/16 та постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-179цс14, від 05 листопада 2014 року у справі № 6-171цс14, від 21 травня 2014 року у справі № 6-14цс14, щодо спеціального порядку використання земель водного фонду, заборону передачі таких земель в приватну власність, порядок доведення факту порушень прав держави на землі водного фонду, суспільне значення захисту прав держави на землі водного фонду, а також щодо порядку і підставі призначення судової експертизи і оцінки експертного висновку як доказу, є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Крім того, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Отже, у своїй сукупності наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій.

Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права.

Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04).

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови у задоволенні позову.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.

Щодо клопотання ОСОБА_2 про закриття касаційного провадження

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, зокрема, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Перевіривши доводи вказаного клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевська М. В., та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про те, що підстав для задоволення такого клопотання і закриття касаційного провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України немає.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Цирулевська Мирина Володимирівна, про закриття касаційного провадження залишити без задоволення.

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець