ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КРИВОГО РОГУ
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/2636/24
Провадження № 2/210/1145/24
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

14 жовтня 2024 року

Дзержинський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючого судді Сільченко В. Є., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позов мотивовано тим, що відповідно до Свідоцтва №Дз-467 від 20.07.2007 року Управління житлово-комунального господарства Криворізької міської ради народних депутатів, розпорядження №Дз 378 від 09.07.2007 року позивачка є уповноваженим власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Співвласниками вказаної квартири є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 (на даний час прізвище « ОСОБА_5 » на підставі свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_1 від 28.04.2012 року), що підтверджується рішенням про реєстрацію права власності на нерухоме майно № витягу 155555361 від 13.08.2007 року.

Згідно з інформацією №5341 від 04.04.2024 року, наданої за відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані громадяни: ОСОБА_2 відповідач та колишній чоловік позивачки; ОСОБА_1 позивачка та колишня дружина відповідача; ОСОБА_3 співвласник та донька позивачки та відповідача; ОСОБА_6 донька співвласника та онука позивачки; ОСОБА_7 син співвласника та онук позивачки.

Між позивачкою та відповідачем за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 10.06.2014 року по справі №210/7517/13-ц розірвано шлюб.

Відповідач за місцем реєстрації не проживає з 2011 року по теперішній час, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, особистих речей в квартирі не має і взагалі майном не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням не вчинялось.

Факт реєстрації відповідача порушує право позивачки та співвласників на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію.

Місцезнаходження відповідача на даний час позивачці не відоме.

Тому, позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Ухвалою суду від 27.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу надано строк для надання відзиву.

Ухвала суду від 27.05.2024 року та позовна заява з додатками була направлена за місце реєстрації відповідача, однак вказане повернулось на адресу суду з відміткою «адресат не проживає».

Станом на 14.10.2024 року відповідача правом на відзив не скористався, третя особа пояснень не надала.

Згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Вирішуючи надану справу у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку

Судом встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності по 1/3 частині кожному ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом №Дз-467 на право власності на житло від 20.07.2007 року (а.с. 11), довідкою про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12), Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчужень об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.04.2024 року (а.с. 14).

За відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади датованої 04.04.2024 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (а.с. 13).

ОСОБА_4 під час реєстрації шлюбу 28.04.2012 року змінила своє прізвище на « ОСОБА_5 » (а.с. 10).

Рішенням Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.06.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 16).

Актом від 11.04.2024 року підтверджується, що ОСОБА_2 зареєстрован, але фактично не мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з 2011 року по теперішній час (а.с. 15).

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Положеннями ч.1 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання.

При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.4, ч.5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Положеннями ст. 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 ст.76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Положеннями ст.77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника; визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини.

Посилання позивача на те, що відповідач не сплачує за комунальні послуги, не бере участі в утриманні квартири, а також реєстрація відповідача перешкоджає позивачці в оформленні субсидії, чим в цілому порушується права позивачки, не може бути прийнято до уваги як обґрунтування визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки не має правого значення для вирішення даного питання.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України та, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, та керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 321, 355, 356, 358 ЦК України, ст.ст. 12, 76-81, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача: ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду складено та підписано 14 жовтня 2024 року.

Суддя: В. Є. Сільченко