УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 487/4435/23

провадження № 61-11282ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом

до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 тривалий час підтримувала дружні стосунки із ОСОБА_3 , в тому числі у зв`язку із тим, що вона є медичним працівником, та надавала йому допомогу, пов`язану із його хворобами.

ОСОБА_2 також вказувала, що ОСОБА_3 передав їй на зберігання теку з особистими документами та банківськими картками, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та проживанням разом із братом, який зловживав спиртними напоями.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. На момент його смерті позивачка у місті не перебувала, оскільки у зв`язку з військовими діями вивозила свою сестру за межі України.

07 липня 2023 року позивачка отримала від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області лист, з якого дізналася про те,

що 07 грудня 2019 року ОСОБА_3 заповів їй належну йому частку квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив у прийнятті заяви, посилаючись на те,

що вона подана з порушенням шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК України. Відповідач ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , а саме 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 .

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_2 просила суд визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 терміном три місяці, а також визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане ОСОБА_1 на спадкове майно - 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 , яка належала померлому ОСОБА_3 .

Заводський районний суд міста Миколаєва рішенням від 14 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що зазначені позивачкою обставини, зокрема необізнаність останньої про наявність заповіту, складеного на її ім`я, не підтверджують поважних причин, які пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця,

що унеможливили звернення до нотаріуса у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

Миколаївський апеляційний суд постановою від 17 липня 2024 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 14 травня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнив частково.

Визначив ОСОБА_2 додатковий строк терміном три місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відмовив.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачка дійсно пропустила строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини, так як вона не була обізнана про існування вказаного вище заповіту, складеного спадкодавцем на її користь, а також на момент смерті спадкодавця (25 червня 2022 року), а саме з 14 березня до 29 червня

2022 року перебувала за межами України. Позивачка не є спадкоємицею першої черги за законом та до липня 2023 року не знала про існування заповіту, а матеріали спадкової справи протилежного не доводять. Позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, видане на ім`я відповідача, задоволенню не підлягають, оскільки таке свідоцтво не видавалося.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Верховний Суд ухвалою від 03 вересня 2024 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення цієї ухвали. Запропонував заявнику надати уточнену касаційну скаргу із зазначенням конкретних обов`язкових підстав касаційного оскарження судових рішень, визначених частиною другою

статті 389 ЦПК України. Попередив про наслідки невиконання вимог вказаної ухвали.

У вересні 2024 року до Верховного Суду на виконання вимог ухвали суду

від 03 вересня 2024 року від ОСОБА_1 надійшла заява про усунення недоліків, до якої додана уточнена касаційна скарга.

Отже, недоліки касаційної скарги, визначені ухвалою Верховного Суду

від 03 вересня 2024 року, усунуті.

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається:

- на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі

№ 205/7626/21 (провадження № 61-8689св22), від 21 вересня 2020 року

у справі № 130/2517/18 (провадження 61-14962св19), від 25 березня

2020 року у справі № 642/2539/18 (провадження № 61-5609св19);

- на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України - судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу, а саме вказує, що суд встановив обставини,

що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що необізнаність позивачки про існування заповіту спадкодавця не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення цих дій.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.

Суди встановили, що 07 грудня 2019 року ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого заповів ОСОБА_2 належну йому частку квартири АДРЕСА_1 .

Належність ОСОБА_3 частки вказаної вище квартири підтверджується свідоцтвами про право власності та про право на спадщину за законом, а також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) від 27 червня 2022 року, актовий запис № 1759.

У період з 14 березня до 29 червня 2022 року ОСОБА_2 перебувала за межами України.

17 листопада 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про прийняття спадщини після смерті його брата ОСОБА_3 . У цей же день ця нотаріальна контора здійснила запит до Спадкового реєстру, з якого отримала інформацію про наявність заповіту, складеного ОСОБА_3 , у зв`язку з чим ОСОБА_2 звернулася до Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із запитом про надання копії зазначеного заповіту.

Заповіт ОСОБА_3 був отриманий Першою Миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області 15 грудня 2022 року.

21 грудня 2022 року ОСОБА_4 звернувся до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті його брата ОСОБА_3

08 червня 2023 року Перша Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області склала повідомлення для ОСОБА_2 про необхідність її звернення до нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав, яке позивачка, згідно з поясненнями, отримала 07 липня 2023 року.

18 липня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області щодо оформлення спадкових прав. Проте позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки вона не прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Нотаріальною конторою було роз`яснено ОСОБА_2 її право на звернення до суду з метою встановлення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

18 липня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області із заявою, в якій повідомила нотаріуса про те, що вона має намір звертатися до суду з метою встановлення додаткового строку для подання такої заяви. Посилаючись на зазначене, вона просила не видавати свідоцтво про право на спадщину на майно спадкодавця.

Згідно з інформацією Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 11 липня 2024 року свідоцтва про право на спадщину за законом та за заповітом після смерті спадкодавця

ОСОБА_3 не видавалися.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача (стаття 1233 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі статтями 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1272 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За загальним правилом, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які пов`язані, зокрема з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові

від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24).

Апеляційний суд установив, що позивачка є спадкоємицею за заповітом.

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, наявність неприязних стосунків, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини тощо.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду (постанови Верховного Суду від 11 липня 2022 року у справі № 650/48/20 (провадження № 61-10889св21), від 14 лютого 2024 року у справі № 754/3327/22 (провадження № 61-15072св23)).

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх порушених прав, зазначала, що строк для подання заяви про прийняття нею спадщини пропущений з поважних та об`єктивних причин, оскільки вона не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її ім`я, а тому не звернулася до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Підставою для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім`я відповідача вказувала наявність у неї спадкових прав на спадщину ОСОБА_3 .

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини

ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею за заповітом після смерті ОСОБА_3 , пропустила з поважних причин, пов`язаних з наявністю об`єктивних та істотних труднощів у своєчасному поданні заяви про прийняття спадщини, зокрема перебуванням за межами України.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про визначення позивачці додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, апеляційний суд врахував, що пропуск ОСОБА_2 строку для подання заяви про прийняття спадщини після ОСОБА_3 є незначним.

Встановивши з додержанням процесуальних норм вказані об`єктивні обставини, апеляційний суд правильно застосував положення частини третьої статті 1272 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник в касаційній скарзі посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду

від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21 (провадження

№ 61-8689св22), від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження № 61-14962св19), від 25 березня 2020 року у справі

№ 642/2539/18 (провадження № 61-5609св19).

У постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі

№ 205/7626/21 (провадження № 61-8689св22) позивач пов`язував поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини з фактичним проживанням зі спадкодавцем (ОСОБА_3) на час її смерті, необхідністю постійного догляду за безпорадним батьком ОСОБА_5 та необізнаністю про необхідність звернення до нотаріальної контори саме в шестимісячний строк. Відмовляючи у задоволенні позову, Верховний Суд зазначив про те, що юридична необізнаність позивача щодо строку прийняття спадщини, з огляду на незмінну практику судів касаційної інстанції у цій категорії справ, не відноситься до об`єктивних, непереборних, істотних труднощів, які перешкоджали б поданню позивачем заяви про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Крім того, позивач не обґрунтував належними доказами того, чого заяву про прийняття спадщини було подано лише

23 березня 2021 року. Отже, позивач не довів суду існування об`єктивних та неподоланних перешкод для прийняття ним спадщини.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 205/7626/21 (провадження

№ 61-8689св22) висновки суду апеляційної інстанції не спростовують, у зв`язку з тим, що обставини спірних правовідносин у вказаній справі, яка розглядалася Верховним Судом, не є подібними спірним правовідносинам, оскільки відрізняються фактичними обставинами справи.

У постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження 61-14962св19) Верховний Суд виклав висновок про те, що … [враховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивача як спадкоємця, недобросовісну поведінку відповідачів та нотаріуса, а також наведені позивачем причини, які є об`єктивними та істотними труднощами, суди відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України дійшли правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини].

У постанові від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18 (провадження

№ 61-5609св19) Верховний Суд вказав, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на висновки, які були викладені у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2020 року у справі № 130/2517/18 (провадження 61-14962св19), від 25 березня 2020 року

у справі № 642/2539/18-ц (провадження № 61-5609св19), є необґрунтованим, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.

Посилаючись на вказане вище, Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про необґрунтованість наведених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої

статті 389, пунктом 4 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги про те, що необізнаність позивачки про існування заповіту спадкодавця не може бути визнано поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки не є об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для вчинення цих дій, колегія судді не бере до уваги у зв`язку з тим, що у справі, яка переглядається, спадкоємиця не належить до спадкоємців першої черги за законом, тобто в цьому випадку заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування, з урахуванням релевантної практики Верховного Суду, є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Верховний Суд зазначив, що у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини у такому випадку потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Схожі висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження

№ 14-50цс24) і апеляційний суд переглянув справу відповідно до таких висновків.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою апеляційним судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, який, на думку відповідача, свідчить про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З огляду на зміст касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у вказаних вище постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який

стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується

у Верховному Суді, може бути більш формальною.

Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Перша Миколаївська державна нотаріальна контора Миколаївської області, про визначення додаткового строку на прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 липня 2024 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк