Провадження №4-с/523/91/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2024 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

за участю секретаря Славинського А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одесі, скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), за участю заінтересованих осіб ПАТ «Дельта Банк», ОСОБА_2 ,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі за текстом відділ ДВС) в якій просить:

визнати неправомірною бездіяльність Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стосовно невчинення дій щодо не зняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №49407932;

зобов`язати уповноважену службову особу Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №49407932.

Скарга мотивована тим, що на виконанні ДВС перебувало виконавче провадження № 49407932 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 108 411,70 грн. В межах виконавчого провадження 18.03.2016 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони про його відчуження. Постановою державного виконавця від 28.02.2017 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2. ч.1 ст.37 З-ну України «Про виконавче провадження», ВП № 49407932 - завершено та повторно до виконання не пред`являлося.

16 листопада 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФІНСТРІМ», а в подальшому між ТОВ «ФІНСТРІМ» та ОСОБА_2 укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого остання отримала всі права вимоги по кредитним зобов`язанням ОСОБА_1 по кредитному договору № 0 від 22.05.2007 року. Новий кредитор ОСОБА_2 майнових претензій до ОСОБА_1 не має. На теперішній час виконавче провадження було знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання.ОСОБА_1 16.08.2024р. через свого представника звернулася до відділу ДВС із заявою про зняття арешту накладеного 18.03.2016 року, проте арешт знятий не був. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась. Її представник, адвокат Мельник Н.Ю. направила до суду заяву про підтримання скарги та розгляду справи у їх відсутність.

Суворовський відділ ДВС та ПАТ «Дельта Банк» не забезпечили участі своїх представників у судовому засіданні. Про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Будь-яких пояснень з приводу доводів зазначених у скарзі суду не надали.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 направила на адресу суду заяву у якій зазначила що жодних майнових претензій по кредитному договору № 0 від 22.05.2007 року ОСОБА_2 до ОСОБА_1 не має, розрахунок з новим кредитором здійснено в повному обсязі, а тому вважала скаргу обґрунтованою та такою що підлягає задоволенню. Розгляд справи просила провести у їх відсутність.

За приписами частини першої другої статті 450 ЦПК України скарга розглядається у десятиденний строк у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються.

Неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Суд, вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, дійшов наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що на виконанні Суворовського відділу ДВС міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження № 49407932 з примусового виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 09 липня 2013 р. № 523/6595/13ц про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом у сумі 108411,70 грн. В межах вказаного виконавчого провадження постановою державного виконавця від 18.03.2016р. було накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , яка була зареєстрована 22.03.2016р. реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області, реєстраційний номер обтяження 13799700 (спеціальний розділ).

Згідно листа відділу ДВС від 21.08.2024р., на звернення адвоката Мельник Н.Ю. в інтересах ОСОБА_1 про зняття арешту, було підтверджено, що на виконанні у відділу перебувало зазначене вище виконавче провадження у межах якого державним виконавцем 18.03.2016р. було накладено арешт на все майно, яке належить ОСОБА_1 . Постановою державного виконавця від 28.02.2017 року виконавчий документ повернутий стягувачу на підставі п.2. ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Надати більш детальну інформацію за виконавчим провадженням не представилось можливим у зв`язку із знищенням виконавчого провадження за збігом строку його зберігання.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника) державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

За положеннями пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012р. №512/5 передбачено, що постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо:

судом скасовано заходи забезпечення позову за завершеним виконавчим провадженням;

при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена);

після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено.

Водночас, слід звернути увагу, що спір у справі, виник не у зв`язку з оскарженням бездіяльності у вигляді незняття арешту державним виконавцем, який здійснював виконавчі дії у виконавчому провадженні № 49407932 на стадії завершення, а у зв`язку з тим, що на заяву ОСОБА_1 від 16.08.2024 р. про зняття арешту поза межами виконавчого провадження, державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Матеріалами скарги встановлено, що 16 листопада 2017 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінстрим» був укладений договір № 58/К про відступлення прав вимоги за яким старий кредитор відступив шляхом продажу кредитору права вимоги до фізичної особи ОСОБА_1 за договорами про надання споживчого кредиту №0 та № 0 від 22.05.2007 року, Договором поруки №№ 114814, 114815, 114817.

16 листопада 2017 р. між ТОВ «Фінстрим» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги, за яким первісний кредитор відступив шляхом продажу новому кредитору права вимоги до фізичної особи ОСОБА_1 за Договорами про надання споживчого кредиту № 0 та №0 від 22.05.2007 року, Договорами поруки №№ 114814, 114815, 114817. Таким чином, по кредитному договору №0 від 22.05.2007 року існує новий Кредитор, який згідно нотаріально посвідченою заяви від 26.09.2018 року не має претензій до Боржника, оскільки питання виконання рішення, за яким видано виконавчий лист № 523/6595/13-ц вирішено у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження.

Матеріалами справи не встановлено щодо наявності відкритого виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору в рамках виконавчого провадження № 49407932.

Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 8 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку, як первісного стягувача ПАТ «Дельта Банк», так і нового - ОСОБА_2 , а також відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що не зняття відділом ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, а порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.451 ЦПК України,

УХВАЛИВ

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) стосовно не вчинення дій щодо незняття арешту, накладеного на майно боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №49407932;

Зобов`язати уповноважену службову особу Суворовського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з майна боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження №49407932.

Ухвала набирає законної сили з дня її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня виготовлення повної ухвали суду.

Повна ухвала суду складена та підписана суддею 07 жовтня 2024 р.

Суддя