Ухвала

Іменем України

04 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 756/11452/22

провадження № 61-10707ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року у складі судді: Шролик І. С., та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Людмила Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно, зміну черговості спадкування,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Л. М., про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно, зміну черговості спадкування.

Позов мотивований тим, що 01 жовтня 1998 року по 08 лютого 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спільно проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільні витрати на ремонт та утримання житла, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

Позивачка надавала цивільному чоловікові фізичну, моральну, матеріальну та психологічну допомогу. ОСОБА_4 мав проблеми зі здоров`ям, зокрема, порушення роботи серця, підшлункової залози, хронічне захворювання печінки - гепатит В, що призводило до спеціального режиму та дієтичного харчування, систематичного прийняття ліків та контролю тиску і рівню цукру в крові.

У період їх спільного проживання за спільні кошти навесні 2009 року було придбано транспортний засіб Hyundai Accent, д.н.з. НОМЕР_1 , який зареєстровано на ім`я ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 вважала, що оскільки вона проживала з ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то набутий ними за час спільного проживання автомобіль належить їм на праві спільної сумісної власності. У зв`язку з цим і звернулася до суду з цим позовом.

ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила:

встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю не менш, як п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме в період з 01 січня 2004 року по 08 лютого 2022 року;

визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 рухоме майно - транспортний засіб Hyundai Accent, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , кузов №: НОМЕР_2 ;

визнати за ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частину транспортного засобу Hyundai Accent, 2008 року, державний номер НОМЕР_1 , кузов №: НОМЕР_2 ;

змінити черговість спадкування за законом ОСОБА_1 та визнати її такою, що має право на спадкування майна ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на рівні другої черги спадкоємців за законом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

спір між сторонами виник з приводу встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем однією сім`єю, не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно в порядку його поділу та зміну порядку черговості спадкування;

суд першої інстанції зазначив, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Тобто, для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є: ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 21 березня 2019 року у справі № 461/4689/15-ц; від 28 травня 2021 року у справі № 182/653/17;

окрім цього, суд зазначив, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (частина друга статті 1259 ЦК України). Отже, черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1-3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти зазначених обставин. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу;

суд першої інстанції при відмові у задоволенні вимог ОСОБА_1 про зміну черговості виходив з того, що не має підстав вважати, що померлий ОСОБА_4 перебував в безпорадному стані, оскільки працював та отримував щомісячне достатнє матеріальне забезпечення, а тому не потребував фінансової допомоги по день госпіталізації до КНП «КМКЛ № 8». На стаціонарному лікуванні ОСОБА_4 знаходився п`ять днів, госпіталізований через двобічну пневмонію, з важким перебігом, набряк легенів, яка ускладнена супутніми захворюваннями. Досліджені виписки з карти амбулаторного хворого ОСОБА_4 та виписки стаціонарно хворого свідчать, що він мав вади зі здоров`ям, проте відсутні докази, що за станом здоров`я він потребував стороннього догляду й допомоги;

при відмові у задоволенні позову суд першої інстанції також зробив висновок про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , транспортного засобу «Хюндай» та визнання за нею в порядку його поділу права власності на частину автомобіля задоволенню не підлягають, оскільки сторони не перебували у шлюбі, не є подружжям, а належних, допустимих й достовірних доказів придбання майна в період спільного проживання, як чолові та жінка без реєстрації шлюбу, за спільні кошти, матеріали справи не містять. Суд зазначив, що досліджені судом докази не знайшли свого документального підтвердження проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_4 без реєстрації шлюбу та спільну участь в придбанні рухомого майна;

суд вказав, що хоча вважає доведеним обставини проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 разом в квартирі АДРЕСА_1 однією сім`єю, де вона несла витрати по утриманню майна, сплачувала за комунальні послуги з серпня 2018 року, що доводиться виписками з її особового рахунку, проте ця обставина не має правового значення для вирішення спірного питання. В цій справі, суд зробив висновок про відсутність підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, оскільки даний факт не доводиться документально. Встановлення такого факту не має юридичного значення за відсутності підстав для задоволення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на майно, зміну черговості права на спадкування. Права позивачки, як спадкоємиці четвертої черги за законом не порушуються, оскільки право на спадкування у неї не виникло за наявності спадкоємців попередніх черг;

факт спільного проживання чоловіка і жінки не є достатнім доказом перебування у фактичних шлюбних відносинах та не є правовою підставою для зміни черговості спадкування. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 343/1821/16-ц;

позивачка просила змінити черговість та визнати її такою, що має право на спадкування на рівні другої черги спадкоємців, проте з досліджених матеріалів спадкової справи встановлено, що мати померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_6 звернулась зі заявою про прийняття спадщини, як спадкоємець першої черги.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення. Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

Верховний Суд в постанові від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20 зазначив, що закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі;

апеляційний суд зазначив, що у справі, що переглядається, в обґрунтування позову ОСОБА_1 посилалася на те, що з 01 жовтня 1998 року по 08 лютого 2022 року вона та ОСОБА_4 (спадкодавець) спільно проживали однією сім`єю, були пов`язані спільним побутом, мали спільний бюджет, спільні витрати на ремонт та утримання житла, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджується показами свідків, спільними фотокартками, письмовими доказами про заселення до квартири та проживання у квартирі, разом із спадкодавцем вели спільне господарство, через стан здоров`я спадкодавця позивачка постійно надавала ОСОБА_4 нематеріальні послуги, як то спілкування, поради та консультації, привітання зі святами, прибирання в квартирі та готування їжі, а також надавала матеріальне забезпечення; вони разом робили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 ; за час спільного проживання та за рахунок ведення спільного господарства вони у 2008 році придбали спірний автомобіль;

апеляційний суд зробив висновок про те, що суд першої інстанції, встановивши, що позивачкою не надано належних та достатніх доказів ведення спільного бюджету, господарства та побуту, наявності спільних фінансів, як і доказів придбання спірного автомобіля в період спільного проживання та за рахунок спільних коштів разом з ОСОБА_4 , дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю у період придбання спірного автомобіля та визнання рухомого майна спільною сумісною власністю. Суд першої інстанції надав оцінку договору купівлі-продажу спірного автомобіля, розрахунковим квитанціям, акту приймання-передачі автомобіля, рахунку-фактурі та додатку до договору купівлі-продажу і встановив, що дані документи містять інформацію про покупця автомобіля ОСОБА_4 . Також апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивачки, як на доказ спільного проживання та придбання за спільні кошти автомобіля виписки з амбулаторної картки хворого ОСОБА_4 , з огляду на медичній амбулаторній картці хворого ОСОБА_4 зазначено адресу його проживання: АДРЕСА_2 , тобто адресу за якою був зареєстрований спадкодавець, про що вказувалося вище. З копії амбулаторної картки ОСОБА_4 вбачається, що в трьох направленнях виданих ОСОБА_4 для здачі аналізів вказано адресу: АДРЕСА_3 , за якою на той час була зареєстрована позивачка. Проте, із цих трьох направлень лише в одному зазначено дату 17 червня 2009 року, тобто після придбання спірного автомобіля (15 травня 2009 року). Підсумовуючи викладене, колегія суддів зробила висновок про те, що суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивачки, що виписки з амбулаторної картки ОСОБА_4 не підтверджують факт їх ведення спільного бюджету та придбання спірного автомобіля за спільні кошти, а тому й не можуть бути підставою для визнання автомобіля спільною сумісною власністю;

апеляційний суд, відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, які, на думку позивачки, підтверджують факт спільного проживання її однією сім`єю разом із спадкодавцем, а саме: акт про заселення до квартири, акт про фактичне проживання у квартирі, довідку про відсутність заборгованості по утриманню будинку та прибудинкової території, свідчення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , зазначив наступне. Зокрема, стосовно Акту про фактичне проживання у квартирі від 20 липня 2022 року, то даний доказ не можна вважати належним, достовірним та достатнім для визнання спірного майна спільним, оскільки в останньому зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_1 . Водночас, в цьому ж Акті не зазначено періоду проживання ОСОБА_1 , що в свою чергу унеможливлює встановлення дійсних обставин, які вона доводить. Також не доводить факту придбання автомобіля за спільні кошти Акт про заселення у квартиру АДРЕСА_4 від 18 березня 2014 року, на який посилається позивачка, оскільки з акту вбачається, що заселення відбулося в 2014 році, а спірний автомобіль придбано спадкодавцем у травні 2009 року. При цьому, як вказувалося вище, суд першої інстанції, врахувавши надані позивачкою докази оплати нею за утримання майна та комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_5 дійшов висновку про доведення факту спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавця у період з серпня 2018 року. А відтак не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції відсутності заборгованості по утриманню майна та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_5 ;

посилання позивачки на не врахування судом першої інстанції Довідки № 150 від 06 жовтня 2022 року, виданої Деснянської селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені в ній обставини є суперечливими. Щодо наданих позивачкою копій спільних фотографій позивачки та ОСОБА_4 разом з друзями та родичами, а також показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були допитані судом за клопотання позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що показання свідків та спільні фотографії не підтверджують обставин придбання спірного автомобіля внаслідок спільного проживання, як подружжя, та за спільні кошти. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 квітня 2020 року у справі №738/1452/17. Також колегія суддів вважала, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що вона разом із спадкоємцем зробили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , до якої заселилися у 2014 році, оскільки дана обставина не стосується періоду в який придбано спірний автомобіль - 15 травня 2009 року;

з урахуванням наведеного, колегія суддів вважала обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи переконливих, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що саме внаслідок спільного проживання, ведення спільного господарства між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 та за спільні кошти останнім було придбано спірний автомобіль, а відтак і наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання автомобіля спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно;

в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими позовними вимогами;

апеляційний суд виснував, що суд першої інстанції, встановивши відсутність в матеріалах справи належних доказів придбання спадкодавцем спірного автомобіля за спільні кошти разом з ОСОБА_1 , але встановивши обставини спільного проживання позивачки разом із спадкодавцем після придбання автомобіля, а саме у період з серпня 2018 року по 08 лютого 2022 року, а також врахувавши правовий висновок у вищенаведеній постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю позивачки та спадкодавця у період з серпня 2018 року по 08 лютого 2022 року;

щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції належним чином не дослідив докази, які на думку позивачки підтверджують факт спільного проживання її однією сім`єю разом із спадкодавцем, а саме акт про заселення до квартири, акт про фактичне проживання у квартирі, довідку про відсутність заборгованості по утриманню будинку та прибудинкової території, свідчення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , колегія суддів зазначила наступне. Зокрема, що стосується Акту про фактичне проживання у квартирі від 20 липня 2022 року, то даний доказ не можна вважати належним, достовірним та достатнім для визнання спірного майна спільним, оскільки в останньому зазначено, що ОСОБА_1 дійсно проживає у квартирі АДРЕСА_1 (том 1, а. с. 37). Водночас, в цьому ж Акті не зазначено періоду проживання ОСОБА_1 , що в свою чергу унеможливлює встановлення дійсних обставин, які вона доводить. Також не доводить факту придбання автомобіля за спільні кошти Акт про заселення у квартиру АДРЕСА_4 від 18 березня 2014 року, на який посилається позивачка, оскільки з акту вбачається, що заселення відбулося в 2014 році, а спірний автомобіль придбано спадкодавцем у травні 2009 року. При цьому, як вказувалося вище, суд першої інстанції, врахувавши надані позивачкою докази оплати нею за утримання майна та комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_5 дійшов висновку про доведення факту спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавця у період з серпня 2018 року. А відтак не заслуговують на увагу судової колегії посилання в апеляційній скарзі на не врахування судом першої інстанції відсутності заборгованості по утриманню майна та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_5 ;

Посилання позивачки на не врахування судом першої інстанції Довідки №150 від 06 жовтня 2022 року, виданої Деснянської селищною радою Чернігівського району Чернігівської області, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені в ній обставини є суперечливими (том 1, а. с. 36). Так, в довідці від 06 жовтня 2022 року зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 разом проживали за адресою: Чернігівська область, Чернігівський район, с. Морівськ у весняно-осінній період з травня 2002 року по вересень 2021 року. В той же час, звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 доводила, що вона разом із ОСОБА_4 з 1998 року по березень 2014 року постійно проживали за адресою: АДРЕСА_3 , а з березня 2014 року і по день смерті ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_5 . Щодо наданих позивачкою копій спільних фотографій позивачки та ОСОБА_4 разом з друзями та родичами, а також показів свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які були допитані судом за клопотання позивачки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що показання свідків та спільні фотографії не підтверджують обставин придбання спірного автомобіля внаслідок спільного проживання, як подружжя, та за спільні кошти. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 06 квітня 2020 року у справі №738/1452/17;

також колегія суддів вважала, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги посилання позивачки на те, що вона разом із спадкоємцем зробили ремонт у квартирі АДРЕСА_1 , до якої заселилися у 2014 році, оскільки дана обставина не стосується періоду в який придбано спірний автомобіль - 15 травня 2009 року.

ОСОБА_1 22 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року (повне судове рішення складено 20 червня 2024 року).

Ухвалою Верховного Суду від 12 серпня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 12 серпня 2024 року ці недоліки було усунуто, зокрема подано уточнену касаційну скаргу, у якій ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання автомобіля спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17; від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

судами при розгляді справи не встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження та оцінки доказів, поданих позивачем;

наявність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги позивача, встановлювалось на підставі єдиного доказу (банківських виписок зі сплати комунальних послуг з серпня 2018 року), решта доказів не була прийнята до уваги;

в ході розгляду справи судами не було з`ясовано дійсну природу виниклих правовідносин між позивачем та ОСОБА_4 ;

судом безпідставно не були прийняті до уваги та належним чином досліджені докази, які підтверджують факт проживання однією сім`єю позивача і спадкодавця з 01 жовтня 1998 року, зокрема: акт про заселення, акт про фактичне проживання позивачки у квартирі; довідка про відсутність заборгованості по утриманню будинку, показання свідків, довідка про проживання у с. Морівськ, копії фотокарток;

висновок судів про те, що показання свідків та спільні фотосвітлини не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки є необґрунтованим так як показання свідків і фото узгоджуються і підтверджуються іншими доказами, які суд проігнорував;

посилання суду на те, що досліджені виписки з амбулаторної карти ОСОБА_4 не доводять факт його постійного проживання разом з позивачкою та сталість зв`язків, що притаманні подружжю у період придбання автомобіля у 2009 році є абсурдним, адже в медичних документах зазначено місце проживання ОСОБА_4 у цей період за місцем проживання позивачки, а потім у квартирі, у яку вони вселилися у березні 2014 року (про що свідчить акт про заселення, підписаний позивачем і спадкодавцем), зробили ремонт і разом проживали до моменту смерті спадкодавця. Вказані обставини також підтверджуються показаннями свідків, допитаних у судовому засіданні, які суд вважав недостовірними;

також свідки підтверджували, що спадкодавець мав вади зі здоров`ям, а позивач, проживаючи з ним однією сім`єю, надавала йому фізичну, моральну, матеріальну та психологічну допомогу;

висновок суду першої інстанції про те, що спадкодавець мав фінансову спроможність за власні кошти придбати автомобіль суперечать матеріалам справи. А також і висновкам суду зокрема про те, що ОСОБА_4 мав значні проблеми зі здоров`ям. За логікою суду, спадкодавець всі кошти відкладав на автомобіль, не витрачаючи жодної копійки на прожиття;

у постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 зазначено, що «для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини». У постанові Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 зазначено, що «посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_1 на час придбання спірного майна мав значний дохід, у той час, коли позивач мала незначну заробітну плату та не довела розміру власного внеску у придбання майна, не можуть бути врахованими під час вирішення даного спору, оскільки набуття цього майна на праві спільної сумісної власності не може зменшувати частку будь-кого із співвласників внаслідок отримання ним меншого доходу».

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві помер ОСОБА_4 . Причиною смерті ОСОБА_4 стала гостра коронарна недостатність, що доводиться довідкою про причину смерті № 69 від 08 лютого 2022 року.

На день смерті за ОСОБА_4 на праві власності був зареєстрований транспортний засіб марки «Хюндай», д.н.з. НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 . Автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2009 року укладеного з ОСОБА_4 .

Згідно копії спадкової справи № 11/2022 до майна померлого ОСОБА_4 , заведеної приватним нотаріусом КМНО Краснощок Л. М., 16 червня 2022 року із заявою про прийняття спадщини звернувся брат спадкодавця ОСОБА_3 . Того ж дня, 16 червня 2022 року, мати спадкодавця ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадщини.

04 серпня 2022 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

05 серпня 2022 року від ОСОБА_6 надійшла заява, в якій вона відкликала раніше подану заяву про відмову від прийняття спадщини та приймає спадщину, яка залишилася після смерті її сина ОСОБА_4 .

Листом адресованим ОСОБА_1 від 19 серпня 2022 року, приватний нотаріус КМНО Краснощок Л. М. повідомила про зупинення нотаріальної дії за її письмовою заявою у зв`язку зі зверненням до суду.

На виконання ухвали суду з Державної податкової служби України надійшла інформація про доходи ОСОБА_4 у період з 2000 року по 2022 рік, з якої суди встановили, що спадкодавець працював у Головному управлінні статистики у м. Києві та отримував доходи.

Відповідно до довідки № 23-46/40 від 12 вересня 2023 року ОСОБА_4 працював в Головному управлінні статистики у м. Києві з 16 вересня 1999 року по 07 лютого 2022 року на посаді заступника начальника управління-начальника відділу експлуатації будівлі управління господарського забезпечення.

Згідно дублікату виписки №1425 із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 останній перебував на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні №1 КНП «КМКЛ № 8» з 03 лютого 2022 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер).

Згідно наданих позивачем виписок з її карткового рахунку, вона здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру АДРЕСА_1 , за період з серпня 2018 року по липень 2022 року.

На підставі договору дарування квартири від 10 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарувала відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: АДРЕСА_2 станом на 09 лютого 2022 року були зареєстровані: з 12 червня 1979 року ОСОБА_6 , з 22 листопада 1988 року по 09 лютого 2022 року ОСОБА_4 та з 09 листопада 1993 року - ОСОБА_3 .

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 03 травня 2018 року в справі № 304/1648/14-ц (провадження № 61-6953св18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (див., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).)

Аналіз статті 74 СК України та статті 1264 СК свідчить, стаття 74 СК України має спрямованість на урегулювання підстав набуття право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі; на відміну від статті 74 СК України, стаття 1264 ЦК України спрямована на регулювання кола осіб, які відносяться до четвертої черги спадкоємців за законом. Тому слід розмежовувати сферу дії статті 74 СК України і статті 1264 ЦК України, оскільки зазначені норми регулюють різні правовідносини, а саме сімейні та спадкові. Якщо вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу заявлена у зв`язку з таким проживанням не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, відповідні відносини є спадковими і до них слід застосовувати статтю 1264 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зроблено висновок, що:

«за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня 2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року в справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19) зазначено, що:

«проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Таким чином, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що до реєстрації шлюбу, а саме до 29 грудня 2009 року сторони не вели спільного господарства, не мали спільного сімейного бюджету та спільно не вирішували побутові проблеми. Доказів проживання однією сім`єю, спрямованого на довготривалі відносини в спірний період, крім своїх пояснень та пояснень свідка ОСОБА_9 , яка є його сестрою, ОСОБА_1 не надано».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) зазначено, що:

«при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).

Переглядаючи справу, апеляційний суд правильно врахував, що відповідно до пункту 6 та пункту 3.7 договорів про купівлю-продаж житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки, покупець засвідчив, що купівля цього житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки проводиться за згодою ОСОБА_1, з якою ОСОБА_4 перебуває у фактичних шлюбних відносинах, справжність її підпису на заяві - згоді на укладення договору засвідчена приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Ковтун К. В. 04 листопада 2015 року за № 905. Зазначені пункти договорів є чинними, не визнані недійсними у встановленому законом порядку, та є підтвердженням того, що за життя ОСОБА_4 та на час укладення ним договорів про придбання нерухомого майна, ним особисто було заявлено нотаріусу про проживання однією сім`єю з ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу, про спільність їх бюджету та наявність між ними взаємних прав та обов`язків, через що від ОСОБА_1 було отримано заяву - згоду на укладення ним означених договорів. Оскільки спірний будинок та земельна ділянка були придбані ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у період їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю, а їх частки у цьому майні є рівними. Апеляційним судом правильно враховано, що посилання відповідачів на ту обставину, що ОСОБА_1 на час придбання спірного майна мав значний дохід, у той час, коли позивач мала незначну заробітну плату та не довела розміру власного внеску у придбання майна, не можуть бути врахованими під час вирішення даного спору, оскільки набуття цього майна на праві спільної сумісної власності не може зменшувати частку будь-кого із співвласників внаслідок отримання ним меншого доходу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що:

«вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України)».

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрацієї шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 серпня 2023 року у справі № 363/3231/18 (провадження № 61-2801св23)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: є доведеною обставина спільного проживання позивачки разом із спадкоємцем у період з серпня 2018 року по день смерті спадкодавця (08 лютого 2022 року), тобто 4,5 (чотири з половиною) роки; сам факт придбання автомобіля за 80 850 грн за відсутності доказів ведення спільного бюджету позивачкою та спадкодавцем не доводить, що автомобіль є спільним майном; позивачкою не надано належних та достатніх доказів ведення спільного бюджету, господарства та побуту, наявності спільних фінансів, як і доказів придбання спірного автомобіля в період спільного проживання та за рахунок спільних коштів разом з ОСОБА_4 ,

За таких обставин, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позовних про встановлення факту, визнання автомобіля спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину автомобіля.

Посилання ОСОБА_1 у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17; від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах) (пункт 5 частини другої статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Краснощок Людмила Михайлівна, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно, зміну черговості спадкування.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков