КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8362/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Желепи О. В., Мазурик О. Ф.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Мельникова Дениса Олександровича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Солом`янського районного суду міста Києва в складі судді Кушнір С. І.

від 16 лютого 2024 року

у цивільній справі № 753/8886/23 Солом`янського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до Акціонерного товариства «Аграрний фонд»

про стягнення інфляційних втрат та 3% річних

В С Т А Н О В И В:

В травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся в суд із вказаним позовом, зазначаючи в обґрунтування позову, що перебував у трудових відносинах з АТ «Аграрний Фонд». Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року у справі №753/11751/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 21 березня 2023 року, стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул за 46 робочих днів затримки видачі трудової книжки у сумі 163 497,34 грн. із вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Відповідач виконав свої грошові зобов`язання лише 13 травня 2023 року, хоча повинен був здійснити виплати 07 вересня 2020 року, у зв`язку з чим прострочення за грошовим зобов`язанням склало 2 роки 8 місяців та 6 днів або 978 днів.

Посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача за період з 07 вересня 2020 року по 13 травня 2023 року 80 407,58 грн. інфляційних витрат та 3% річних у розмірі 13 138,24 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2024 року у задоволенні позову відмолено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Мельников Д. О., в інтересах ОСОБА_1 , просить рішення суду скасувати та задовольнити позов у повному обсязі, з урахуванням заяви про зміну підстав заявленого позову. Вказував, що суд першої інстанції взагалі не з`ясовував обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду не відповідають обставинам справи та підставі заявленого позову, очевидним є порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, посилання на норми права у рішенні суду не відповідають підставі заявленого позову з урахуванням своєчасно поданої заяви про зміну підстави заявленого позову.

Також зазначав, що суд першої інстанції протиправно та поза межами дискреційних повноважень визначив предмет та підстави заявленого позову, безпідставно не прийняв заяву про зміну підстави позову, чим протиправно втрутився у право позивача на свободу визначення підстави та способи захисту суб`єктивних прав позивача. Суд першої інстанції допустився надмірного формалізму, внаслідок якого порушив право заявника на судовий захист.

У поданому відзиві АТ «Аграрний Фонд», посилаючись на безпідставність доводів скаржника, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позовуменше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 16 лютого 2024 р. в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітом про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду позивача ОСОБА_1 , його представника - адвоката Мельникова Д.О., та відповідача АТ «Аграрний фонд».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року у справі №753/11751/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 жовтня 2022 року та постановою Верховного Суду від 21 березня 2023 року, стягнуто з АТ «Аграрний фонд» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за вимушений прогул за 46 робочих днів затримки видачі трудової книжки у сумі 163 497,34 грн. із вирахуванням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску.

Вказані обставини в порядку ч. 4 ст. 82 ЦПК України є такими, що не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені рішенням суду у цивільній справі, у якій брали участь ті самі особи.

Копія постанови Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі №753/11751/20 надійшла до АТ «Аграрний фонд» 27 березня 2023 року за вх. № 253.

Постановою головного державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Лебедєвої Л. Ю. від 08 травня 2023 року відкрито виконавче провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 червня 2021 року у справі № 753/11751/20.

12 травня 2023 року АТ «Аграрний фонд» виконало рішення суду, що підтверджено квитанціями від № 815 на суму 113 252,57 грн., з них 96 533,84 грн. ОСОБА_1 , а також виконавчого збору та витрат виконавчого провадження по виконавчому провадженню № НОМЕР_1; від 12 травня 2023 року № 810 на суму 29 429,52 грн (сплата ПДФО); від 12 травня 2023 року № 813 на суму 2 452,46 грн (сплата військового збору).

Звертаючись з даним позовом, позивач вказував, що за наведених обставин наявні правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки відповідачем несвоєчасно виконано рішення суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, спірні правовідносини виникли у зв`язку з виконанням судового рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні, й до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України)

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц суд відступив від висловленого у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 висновку Верховного Суду України про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можна застосовувати норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) (п. 32.1 постанови від 16 травня 2018 року).

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду не відступала від висловленого у зазначеній постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15 іншого висновку Верховного Суду України про те, що припис частини другої статті 625 ЦК України до трудових правовідносин не застосовується. Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, моральної шкоди, тощо.

Правовідносини між сторонами у цій справі регулюються нормами трудового права, а не цивільного законодавства, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов`язання, на трудові правовідносини не поширюється.

Такий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

При цьому частина п`ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування статті 625 ЦК України в разі наявності між сторонами правовідносин, які регулюються нормами трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги щодо безпідставності неприйняття судом першої інстанції заяви про зміну підстав позову, колегіє судів відхиляються адже, відповідно до ч. 6 ст. 357 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Мельникова Дениса Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 16 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

О. Ф. Мазурик