Справа № 515/771/24
Провадження № 2-о/513/90/24
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 жовтня 2024 року Саратський районний суд Одеської області в складі:

головуючого судді В.С. Миргород,

при секретарі судового засідання Н.В. Русавській,

за участю заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника адвоката С.В. Дукіна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження в залі суду в смт Сарата Білгород-Дністровського району Одеської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Дукін Сергій Васильович, про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, суд- В С Т А Н О В И В:

07 травня 2024 року заявник ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Дукіна С.В. звернувся до суду із заявою про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області, яку обґрунтувала таким.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра заявника ОСОБА_2 , яка до дня смерті проживала за адресою: АДРЕСА_1 , до складу сім`ї якої входив чоловік ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті сестри відкрилася спадщина на нерухоме майно, а саме на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Заявник, як спадкоємець за законом, звернулася до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті сестри, однак нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через непідтверджена родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 липня 2023 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як між рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік рідної сестри заявника, ОСОБА_3 . Оскільки у сім`ї ОСОБА_4 на день їх смерті не було дітей, заявник, як єдиний спадкоємець за законом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після його смерті, на що нотаріусом відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, через ненадання доказів на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Заявник зазначає, що 06 липня 1998 року спадкодавець ОСОБА_3 , знаходячись на роботі в Українському державному підприємстві електрозв`язку «Укртелеком», перебуваючи на посаді кабельника-спаювальника ІV розряду, допустив порушення технічної безпеки, внаслідок чого відбувся нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво на підприємстві). У зв`язку з отриманою травмою, ОСОБА_3 була встановлена інвалідність другої групи та останній визнаний недієздатним.Через отриману інвалідність ОСОБА_3 не зміг більше працювати, а тому за ним доглядала дружина ОСОБА_2 . У 2011 року сестра заявника тяжко захворіла та не змогла здійснювати догляд за чоловіком, оскільки сама потребувала догляду. За вказаного заявник змушена була перейти проживати до сестри та її чоловіка, без реєстрації місця проживання, де допомагала по господарству, здійснювала догляд за будинком, готувала їжу, здійснювала догляд за сестрою та її чоловіком. 06 лютого 2023 року ОСОБА_3 потрапив до лікарні, де ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Заявник за власні кошти здійснила поховання ОСОБА_3 .

Встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 на час відкриття спадщини, заявнику необхідно для реалізації спадкових прав. З урахуванням викладеного, заявник просить суд встановити факт її проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 13 червня 2024 року провадження у справі було відкрито в порядку окремого провадження та призначено судове засідання.

У судовому засіданні заявник та її представник адвокат С.В.Дукін заявлені вимоги підтримали та просили про їх задоволення.

Представник заінтересованої особи Татарбунарської міської ради до суду не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений шляхом направлення судового повідомлення на електронну адресу, направив заяву щодо розгляду справи без його участі, проти задоволення заявлених вимог заперечень не мав.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

У відповідності до ч.3 ст.211, ст.223 ЦПК України, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 5 ст. 12 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє захисту їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України.

Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надавали.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293, частини другої статті 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення та від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що «юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що «[…] у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Тобто, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Татарбунари Білгород-Дністровського району Одеської області померла ОСОБА_2 , що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого за актовим записом № 327, що вчинений 08 вересня 2022 року, місце реєстрації: Татарбунарський ВДРАЦС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Заявник, як спадкоємець другої черги за законом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, на що державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Колісником Д.Ю. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сестри ОСОБА_2 за ненадання доказів родинних зв`язків між нею та спадкодавцем. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 07 липня 2023 року встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , як між рідними сестрами.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік рідної сестри ОСОБА_3 , на підтвердження чого надано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Татарбунарський відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на підставі актового запису № 60 від 21 лютого 2023 року. Факт родинних відносин між сестрою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як між подружжям, підтверджено копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 10 лютого 1974 року на підставі актового запису № 1 Трапівською сільською радою Татарбунарського району Одеської області.

Згідно з довідкою ЦНАП Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 20 травня 2021 року № 06-24/096, ОСОБА_3 , 1949 року народження, був зареєстрований з адресою: АДРЕСА_1 .

11 серпня 2023 року заявник, як єдиний спадкоємець за законом після смерті ОСОБА_3 , звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після його смерті та 11 серпня 2023 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д.Ю. заведена спадкова справа № 188/2023. Як вбачається з постанови державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю., спадкоємцем за законом є ОСОБА_1 , яка подала заяву про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець, який проживав із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до дня його смерті.

Однак, 22 серпня 2023 року постановою державного нотаріуса Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. відмовлено у вчиненні нотаріальної дії з видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 через ненадання доказів на підтвердження факту проживання разом із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до відкриття спадщини.

Відповідно до п. 211 «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністра Юстиції України №20/5 від 03 березня 2004 року, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ч. 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.п.2, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах спадкування» №7 від 30.05.2008 року, якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з цим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд з заявою про встановлення факту постійного проживання з спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У постанові від 1 вересня 2021 року у справі № 523/9720/17 Верховний Суд нагадав, що Пленум Верховного Суду України у пункті 21 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснив судам, що під час вирішення спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини 2 статті 3 СК України про те, що сім`ю становлять особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Зазначений п`ятирічний строк повинен спливти на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки.

Тлумачення вказаних норм права дає підстави для висновку, що для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів, а саме:

1. проживання однією сім`єю зі спадкодавцем;

2. те, що на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Метою встановлення факту спільного проживання заявника зі спадкодавцем не менше п`яти років до часу відкриття спадщини є необхідність реалізації права на оформлення спадкового майна, отже такий факт породжує юридичні наслідки; чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.

Згідно з копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_4 , виданого 29 серпня 1996 року Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області заявник у справі ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Як зазначає заявник у справі, остання змушена була перейти проживати до сестри та її чоловіка, без реєстрації місця проживання, де допомагала по господарству, здійснювала догляд за будинком, готувала їжу, здійснювала догляд за сестрою та її чоловіком та їх особистими речами, оскільки через отриману інвалідність ОСОБА_3 не зміг більше працювати, а тому за ним доглядала дружина ОСОБА_2 . У 2011 року сестра заявника тяжко захворіла та не змогла здійснювати догляд за чоловіком, оскільки сама потребувала догляду. На підтвердження стану хворобливого здоров`я сестри ОСОБА_2 , 1952 року народження, заявником надано копію медичної картки амбулаторного хворого, виписки з історії хвороби та медичних досліджень за період з 2011-2022 роки. Як вбачається з копії договору про надання медичних послуг, ОСОБА_2 від 02 лютого 2022 року проведено оперативне втручання. У зв`язку з чим остання в силу віку та стану здоров`я потребувала стороннього догляду.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, 06 липня 1998 року спадкодавець ОСОБА_3 , знаходячись на роботі в Українському державному підприємстві електрозв`язку «Укртелеком», перебуваючи на посаді кабельника-спаювальника ІV розряду, допустив порушення технічної безпеки, внаслідок чого відбувся нещасний випадок на виробництві (трудове каліцтво на підприємстві), про що свідчить копія акту №1 про нещасний випадок.

У зв`язку з отриманою травмою, ОСОБА_3 04 листопада 1998 року була встановлена інвалідність другої групи та останній визнаний непрацездатним відповідно до довідки МСЕК № 098837. 30 листопада 2004 року ОСОБА_3 була встановлена третя група інвалідності, згідно з наданою копією довідки МСЕК № 023572.

Згідно з випискою з історії хвороби №446/142, 06 лютого 2023 року ОСОБА_3 потрапив до лікарні, де 15 лютого 2023 року констатована його смерть.

Поховання ОСОБА_3 здійснила заявник у справі, про що нею надано копію товарного чеку ритуальних послуг від 15 лютого 2023 року.

Свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у судовому засіданні показали, що після того, як захворіла ОСОБА_2 її сестра ОСОБА_1 (заявник у справі) десь з 2011 року стала мешкати разом з нею та її чоловіком, здійснювала за нею догляд. Потім коли захворів чоловік сестри ОСОБА_3 , остання залишися проживати у їх будинку та його доглядала.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частинами першою, другою та шостою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з пунктом 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 ) свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17.

Наведені вище обставини та докази підтверджують той факт, що заявник проживала із спадкодавцем на момент його смерті протягом п`яти років до часу відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 , однак, факт такого проживання може бути встановлений виключно у судовому порядку та підтверджено належними та допустимими доказам, а саме у даному випадку показаннями свідків та письмовими доказами.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявник постійно проживала зі спадкодавцем на момент його смерті за адресою: АДРЕСА_1 , здійснювала за ним догляд, піклувалася про нього та у подальшому поховання, останні вели спільне господарство.

Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, оскільки його встановлення необхідно для прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи обґрунтування заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження, суд вважає, що заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.12,13,77,81,259,263-265,268 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, заінтересована особа: Татарбунарська міська рада Білгород-Дністровського району Одеської області - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженки м. Татарбунари Одеської області, РНОКПП НОМЕР_5 , на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за адресою: АДРЕСА_1 , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду Одеської області, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://st.od.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 09 жовтня 2024 року.

Суддя В. С. Миргород