Ухвала

Іменем України

27 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 205/6823/20

провадження № 61-12467ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року у складі судді: Басової Н. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Гапонова А. В., Никифоряка Л. П., у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій та бездіяльності державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової Валерії Віталіївни протиправними, скасування постанови, стягувач - ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася з скаргою про визнання дій та бездіяльності державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. протиправними, скасування постанови, стягувач - ОСОБА_3 .

Скарга мотивована тим, що стягувач для примусового виконання рішення по справі № 205/6823/20 звернулась із заявою про відкриття виконавчого провадження від 18 грудня 2022 року, сума стягнення 6 039,00 грн.

04 січня 2024 року державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поляковою В. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_7 про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості 6 039,00 грн. Також 04 січня 2024 року було винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладені арешти на всі кошти боржника, в т.ч. на рахунок, на який боржник отримувала заробітну плату та пенсію. Вказані постанови скаржник не отримувала.

Оскільки боржник була обмежена в отриманні коштів, які є єдиним засобом існування, на адресу виконавчої служби направлялось клопотання від 22 січня 2024 року, в якому боржник просила зняти арешт з рахунків, а саме: відкритий в АТ «Райффайзен Банк» картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_1 в UAN для зарахування заробітної плати та інших платежів відповідно до законодавства України та до вказаного рахунку випущено платіжну картку Visa Classic Inst № НОМЕР_2 , термін дії - до 30 квітня 2025 року, що підтверджується довідкою № 81-23/2/1376 від 08 січня 2024 року; відкритий АТ «Райффайзен Банк» картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_3 в UAN для зарахування заробітної плати та інших платежів відповідно до законодавства України та до вказаного рахунку випущено платіжну картку Visa Fishka № НОМЕР_4 , термін дії - до 31 липня 2023 року, що підтверджується довідкою № 81-23/2/1381 від 08 січня 2024 року. На підтвердження того, що вказані рахунки є спеціальними та призначеними для отримання пенсії та заробітної плати боржник надала довідки від банку № 81-23/2/1376 від 08 січня 2024 року та 81-23/2/1381 від 08 січня 2024 року. Проте державний виконавець все одно сформувала платіжну інструкцію про списання із рахунку боржника для отримання пенсії грошових коштів у розмірі 7 011,90 грн.

На адресу державного виконавця засобами електронної пошти 22 січня 2024 року направлялось клопотання, у якому скаржник просила зняти арешт, накладений на рахунок боржника, на який вона отримувала заробітну плату. Клопотання було проігнороване та арешт знято не було, а натомість державний виконавець стягнула всі кошти, поставивши боржника в скрутне матеріальне становище. Скаржник не має іншого засобу існування, аніж заробітна плата та пенсія. Скаржник вважає, що такі дії державного виконавця як по накладенню арешту на її рахунок для зарахування заробітної плати та пенсії, так і формування платіжної інструкції про списання, та списання з такого рахунку всієї суми є протиправними діями державного виконавця, які виходять за межі законодавчих приписів.

ОСОБА_1 просила:

визнати дії державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. по накладенню арешту на рахунки скаржниці для зарахування пенсії та заробітної плати протиправними;

скасувати постанову про арешт коштів боржника ВП № НОМЕР_7 від 04 січня 2024 року;

визнати бездіяльність державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В.В. по не зняттю арешту з рахунків скаржниці для зарахування пенсії та заробітної плати протиправною;

визнати дії державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. по списанню коштів із рахунку НОМЕР_5 в розмірі 7 011,90 грн протиправними.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 травня 2024 року:

в задоволенні ОСОБА_1 скарги відмовлено;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено;

отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»;

також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»);

суд першої інстанції зазначив, що з установлених судами обставин вбачається, що рахунки боржника, на кошти на яких державним виконавцем був накладений арешт, є рахунками для зарахування заробітної плати та інших платежів, та для зарахування пенсії та інших платежів, тобто на цих рахунках зараховуються та зберігаються кошти боржника, призначені не тільки для зарахування заробітної плати. Зазначені рахунки не відносяться до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено. Також банк, на який нормами статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» покладений обов`язок визначати режим рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунках виконав. Зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення. Схожа правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20);

суд першої інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_1 не доведено, що її рахунки, на які за постановою виконавця було накладено арешт та з яких стягнуто грошові кошти, мають спеціальний режим використання, та на такі рахунки за законом заборонено накладення арешту та звернення стягнення на кошти, які знаходяться на цих рахунках. При цьому, суд зазначив, що з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 станом на 29 січня 2024 року не мала офіційного місця працевлаштування та не отримувала пенсію, тобто нею не доведено, що кошти на її рахунках належали до заробітної плати та пенсії;

таким чином, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності, врахувавши усі обставини справи, дійшов висновку про те, що державний виконавець при виконанні виконавчого листа № 205/6823/20, виданого 18 грудня 2023 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу, діяв у спосіб та в порядку, які передбачені чинним законодавством, тому в задоволенні скарги слід відмовити;

також суд першої інстанції результатом розгляду скарги дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000,00 грн. Суд зазначив, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом даної скарги, надано копію договору про надання правничої допомоги від 12 квітня 2024 року; ордер; акт приймання-передачі наданих послуг від 23 квітня 2024 року на загальну суму 15 000,00 грн.; розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 15 000,00 грн.; квитанцію від 23 квітня 2024 року на суму 15 000,00 грн. За таких обставин та враховуючи відсутність у справі обґрунтованих заперечень щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату правничої допомоги, документальне підтвердження зазначених витрат, суд вважав заявлені витрати обґрунтованими.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Забари А. В., залишено без задоволення. Ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що при накладенні арешту на кошти боржника, відмові в знятті арешту та стягненні суми боргу за судовим рішенням держаним виконавцем порушень положень Закону України «Про виконавче провадження» допущено не було, а тому відсутні підстави для визнання дій та бездіяльності державного виконавця протиправними та скасування постанови про арешт коштів боржника;

апеляційний суд відхилив аргумент апеляційної скарги про те, що із заробітної плати боржника за виконавчими документами може бути утримано щомісячно до повного погашення заборгованості по 20%, не дивлячись на це виконавцем стягнуто суму боргу в повному розмірі. Оскільки ураховуючи положення статей 68, 69, 70 Закону України «Про виконавче провадження» обмеження відрахувань встановлено лише при зверненні стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, коли виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи. У справі, що розглядається, стягнення було звернуто на кошти боржника, що знаходились на рахунках у банку і не є заробітною платою боржника. За інформацією податкової служби боржник ОСОБА_1 станом на 29 січня 2024 року не мала офіційного місця працевлаштування, зазначене нічим не спростовується. Боржник, звертаючись до виконавця з заявою про зняття арешту на кошти на рахунку, не надав підтверджуючі документи, що на рахунку знаходиться заробітна плата. В такому випадку зазначені обмеження в розмірі стягуваних сум на виниклі правовідносини не розповсюджується. А тому виконавцем правильно було стягнуто всю суму заборгованості в межах суми коштів, які знаходилися на рахунку;

апеляційний суд зазначив, що судом першої інстанції перевірялися доводи про те, що накладення арешту на рахунок заробітної плати заборонено діючим законодавством. Судом першої інстанції правильно встановлено, що банківський рахунок, з якого були списані кошти на виконання судового рішення не є спеціальним. Таких доказів не надано заявником, крім того про це не зазначено і банком. Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках. За інформацією АТ «Райффайзен Банк» ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_1 в UAN для зарахування заробітної плати та інших платежів та картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_3 в UAN для зарахування пенсії та інших платежів відповідно до законодавства України. Банк не зазначив, що вказані рахунки мають спеціальний режим використання, відносяться до спеціальних та інші рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом. Окрім того, Банк прийняв до виконання постанову виконавця про арешт коштів, що знаходяться на рахунках боржника, не повернув постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що свідчить про відсутність спеціального статусу рахунку, звернення стягнення на які заборонено законом. Доказів того, що банківський рахунок відноситься до спеціального, заявником не надано;

згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом. Виконавець не отримав документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, а тому правильно не зняв арешт за заявою боржника. За встановлених обставин не зняття виконавцем арешту з коштів за заявою боржника не є порушенням виконавцем положень Закону України «Про виконавче провадження». За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність обставин, які викладені в заяві, та які б давали підстави для визнання дій виконавця протиправними;

апеляційний суд зробив висновок про те, що державний виконавець діяв в межах своїх повноважень, визначених пунктом 7 частини третьої статті 18 та статтею 56 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що неправомірності дій державного виконавця з накладення арешту на рахунок боржника та оформлення платіжної інструкції для списання коштів не було встановлено. Після виконання судового рішення державним виконавцем 31 січня 2024 року було знято арешт з рахунків боржника;

також апеляційний відхилив посилання на те, що судом першої інстанції неправильно прийнято відзив на скаргу та письмові пояснення стягувача, так як на стадії оскарження дій виконавця нормами ЦПК це не передбачено, не може бути прийнятим до уваги. Надання відзиву на скаргу та письмових пояснень стягувачем не суперечить нормам цивільного процесуального законодавства. А тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови в прийнятті відзиву на скаргу та письмових пояснень стягувача. Доводи про те, що судом першої інстанції помилково стягнуто витрати на правову допомогу стягувачеві, так як статтею 452 ЦПК України відшкодування судових витрат стягувачу не передбачено, є необґрунтованими. ОСОБА_3 , як учасник справи, скористалася своїм правом на правничу допомогу. Оскільки в задоволенні скарги відмовлено, то суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з заявника витрат на правничу допомогу.

ОСОБА_1 10 вересня 2024 року через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і прийняти нову постанову, якою скаргу задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

арешт, який був накладений державним виконавцем і подальше стягнення коштів було не законним, оскільки заборонено накладення арешту на рахунки боржника, на які отримується заробітна плата та пенсія. Однак, суди обох інстанцій проігнорували такі доводи та ухвалили судові рішення без врахування таких правових висновків Верховного Суду;

суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду: від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20. З огляду на вказану правову позицію ВС, саме державний виконавець повинен був перевірити, чи не є рахунок скаржниці призначеним для зарахування заробітної плати та пенсії. Натомість, державний виконавець не тільки не перевірила вказаний факт та навіть вже після отримання доказів від скаржниці списала всі кошти з такого рахунку;

у постанові КГС ВС від 08 липня 2020 року у справі № 915/1000/18, суд роз`яснив, що також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). Аналогічна правова позиція викладена у постановах ВС від 09 липня 2020 року у справі № 918/635/18, від 05 серпня 2020 року у справі № 903/766/19, від 28 жовтня 2020 року у справі № 916/2290/18, від 04 грудня 2020 року у справі № 916/1704/15;

ОСОБА_1 надала докази того, що її рахунки мають спеціальне призначення, а тому накладення арешту на такі рахунки, як і стягнення коштів єдиним платежем, а не по 20% з кожної виплати є протиправним. Скаржниця не може нести відповідальність за те, що банк виконав постанову державного виконавця, а тому вважає, що судове рішення ґрунтується на припущеннях, які не мають жодного доказового значення. З цього приводу скаржниця посилається на правові висновки ВС, а саме постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16, у якій зазначено, що рішення не може ґрунтуватися на припущеннях і поясненнях однієї зі сторін;

суди обох інстанцій проігнорували правові висновки викладенні в постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 910/701/17, постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 щодо необхідності застосування категорії стандартів доказування;

апеляційна скарга не була розглянута та на жоден із аргументів скаржниці суд апеляційної інстанції не надав відповіді. Скаржниця вважає, що суд апеляційної інстанції ухвалив своє рішення всупереч правовим висновкам ВС, викладеним в постанові ВС від 28 лютого 2024 року у справі № 627/907/21, в постанові від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10(3-20гс14) та від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16);

існують підстави для відкриття касаційного провадження по вказаній нормі, оскільки відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо можливості стягнення судових витрат на стадії оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця на користь стягувача з боржника. Стягнення витрат з скаржниці на користь стягувача є неможливим, оскільки жодні вимоги до стягувача не заявлялись та і сама скарга не стосується прав та обов`язків стягувача, а результати розгляду скарг права стягувача взагалі не зачіпають.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. від 04 січня 2024 року по ВП № НОМЕР_7 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 205/6823/20, виданого Ленінським районним судом міста Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 039,00 грн.

Постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. від 04 січня 2024 року по ВП № НОМЕР_7 стягнуто з боржника ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 603,90 грн.

04 січня 2024 року державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поляковою В. В. по ВП № НОМЕР_7 винесено постанову про накладення арешту на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 7 011,90 грн.

Згідно з довідкою АТ «Райффайзен Банк» № 81-23/2/1376 від 08 січня 2024 року, ОСОБА_1 21 вересня 2012 року в АТ «Райффайзен Банк» відкрито картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_1 в UAN для зарахування заробітної плати та інших платежів відповідно до законодавства України та до вказаного рахунку випущено платіжну картку Visa Classic Inst № НОМЕР_2 , термін дії - до 30 квітня 2025 року. Станом на 08 січня 2024 року залишок коштів на рахунку № НОМЕР_1 складає 25 338,77 UAN.

Відповідно до довідки АТ «Райффайзен Банк» № 81-23/2/1381 від 08 січня 2024 року, ОСОБА_1 11 вересня 2017 року в АТ «Райффайзен Банк» відкрито картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_3 в UAN для зарахування пенсії та інших платежів відповідно до законодавства України та до вказаного рахунку випущено платіжну картку Visa Fishka № НОМЕР_4 , термін дії - до 31 липня 2023 року. Станом на 08 січня 2024 року залишок коштів на рахунку № НОМЕР_3 складає 11 808,29 UAN.

23 січня 2024 року державному виконавцю Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Поляковій В. В. представником боржника ОСОБА_1 подано клопотання про зняття арешту з рахунків.

У відповіді Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 29 січня 2024 року № 03-2/36941/3 зазначено, що на підставі отриманих відповідей від Податкової служби, ПФУ та МВС боржник ОСОБА_1 станом на 29 січня 2024 року не має офіційного місця працевлаштування, не отримує пенсію в жодному органі ПФУ, не має офіційно зареєстрованих на праві власності транспортних засобів. Вказано, що для зняття арешту з коштів боржнику або звернутись до Відділу із заявою про визначення поточного рахунку боржника із додатками у вигляді копії паспорту, РНОКПП та довідки з банку за реквізитами рахунку, який боржник пропонує визначити поточним, або на електронну адресу Відділу.

З рахунку ОСОБА_1 НОМЕР_6 стягнуто: на рахунок стягувача ОСОБА_3 у ВП № НОМЕР_7 кошти в розмірі 6 039,00 грн на підставі платіжної інструкції № 2320 від 07 лютого 2024 року; виконавчий збір у розмірі 603,90 грн на підставі платіжної інструкції № 2321 від 07 лютого 2024 року та витрати виконавчого провадження в розмірі 69,00 грн на підставі платіжної інструкції № 2319 від 07 лютого 2024 року.

Постановою державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової В. В. від 31 січня 2024 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 205/6823/20, виданого 18 грудня 2023 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу у розмірі 6 039,00 грн закінчено у зв`язку з повним виконанням рішення. Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

У статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно зі статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі-підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Зазначене правило визначає ті кошти, що складають, зокрема, заробітну плату та пенсію як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

У пункті 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 7.14-7.15 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) зазначено, що:

«виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14-218цс21) вказано, що:

«виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі знаходження на рахунку коштів, накладення арешту на які заборонено, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження». Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»). […]

Враховуючи вищевикладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника-фізичної особи, що знаходяться на рахунку боржника та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалось виявити правову природу (статус) цих грошових коштів, як коштів на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів».

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що «право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 338/1125/23 (провадження № 61-3921св24) вказано, що:

«…при цьому суди обґрунтовано вказали, що постанова про арешт коштів боржника від 02 листопада 2023 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 містить застереження стосовно накладення арешту на кошти ОСОБА_1 , крім коштів що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом. Більш того, додана до скарги ОСОБА_1 довідка АТ КБ «ПриватБанк» від 28 травня 2023 року про отримання боржником пенсійних виплат на свій рахунок також містить застереження банку про можливість зарахування на такий рахунок будь-якої виплати (переказу);

саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження»;

у разі, якщо банк не повідомив державного виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними. Під час винесення постанови про накладення арешту коштів на рахунках боржника державний виконавець діяла в межах своїх повноважень, у неї на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження не було інформації, що відповідні рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_1 , призначені лише для отримання пенсії та/або на них зараховується виключно пенсія (грошове забезпечення)…».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: ОСОБА_1 станом на 29 січня 2024 року не мала офіційного місця працевлаштування, а звертаючись до виконавця з заявою про зняття арешту на кошти на рахунку, не надала підтверджуючі документи, що на рахунку знаходиться заробітна плата; за інформацією АТ «Райффайзен Банк» ОСОБА_1 відкрито картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_1 в UAN для зарахування заробітної плати та інших платежів та картковий рахунок фізичної особи № НОМЕР_3 в UAN для зарахування пенсії та інших платежів відповідно до законодавства України. Банк не зазначив, що вказані рахунки мають спеціальний режим використання, відносяться до спеціальних та інші рахунків, звернення стягнення на які заборонено законом; банк прийняв до виконання постанову виконавця про арешт коштів, що знаходяться на рахунках боржника, не повернув постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що свідчить про відсутність спеціального статусу рахунку, звернення стягнення на які заборонено законом; виконавець не отримав документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; доказів того, що банківський рахунок відноситься до спеціального ОСОБА_1 не надано.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволення скарги.

Судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (частина друга статті 452 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Подача апеляційної скарги та відкриття апеляційного провадження вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності апеляційної скарги (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22)).

Касаційний суд звертає увагу, що подача скарги на дії виконавця вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності такої скарги.

У пунктах 44, 47 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновок, що: «саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Суди встановили, що на підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених стягувачем ОСОБА_3 у зв`язку з розглядом цієї скарги, надано копію договору про надання правничої допомоги від 12 квітня 2024 року; ордер; акт приймання-передачі наданих послуг від 23 квітня 2024 року на загальну суму 15 000 грн; розрахунок вартості послуг адвоката на загальну суму 15 000 грн; квитанцію від 23 квітня 2024 року на суму 15 000 грн.

За таких обставин, з урахуванням того, що судом постановлено рішення про відмову в задоволенні скарги, відсутність у справі обґрунтованих заперечень ОСОБА_1 щодо неспівмірності заявленого розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги, документальне підтвердження зазначених витрат, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано поклав їх на заявницю.

Аргумент касаційної скарги про те, що стягнення витрат з скаржниці на користь стягувача є неможливим, оскільки жодні вимоги до стягувача не заявлялись та і сама скарга не стосується прав та обов`язків стягувача, а результати розгляду скарг права стягувача взагалі не зачіпають, необґрунтований.

Касаційний суд звертає увагу, що подача скарги на дії виконавця вимагає від інших учасників справи вчинення дій на захист своїх інтересів та спонукає до здійснення певних дій, які б не були реалізовані за відсутності такої скарги. Відповідно до положень частини першої статті 450 ЦПК України, скарга розглядається, зокрема, за участю стягувача, яка в цій справі скористалась правничою допомогою реалізовуючи свої процесуальні права під час розгляду скарги.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 08 липня 2020 року у справі № 915/1000/18; від 09 липня 2020 року у справі № 918/635/18; від 05 серпня 2020 року у справі № 903/766/19; від 28 жовтня 2020 року у справі № 916/2290/18; від 04 грудня 2020 року у справі № 916/1704/15; від 03 грудня 2019 року у справі № 904/10956/16; від 21 квітня 2021 року у справі № 910/701/17; від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17; від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18; від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18; від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17; від 28 лютого 2024 року у справі № 627/907/21; постановах Верховного Суду України: від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10 (3-20гс14) та від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15 (3-194гс16) є необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 13 травня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 серпня 2024 рок у справі за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій та бездіяльності державного виконавця Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Полякової Валерії Віталіївни протиправними, скасування постанови, стягувач - ОСОБА_3 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков