КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва в складі судді Вовка С.В., постановлену в м. Київ 06 червня 2024 року щодо відмови в забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки квартири,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки квартири, в жовтні 2023 року відкрито провадження в даній справі.

В травні 2024 року ОСОБА_1 було подано до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову, в якій вона просила заборонити вчинення будь-яких дій щодо продажу, в тому числі на прилюдних торгах, квартири АДРЕСА_1 ; заборонити вчинення будь-яких дій щодо виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 ; заборонити вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації, визначеним Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі, але не виключно: державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, які здійснюють діяльність на території України та іншим суб`єктам, що вчиняють дії з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року задовольнити її заяву, вживши до набрання рішенням суду законної сили заходи забезпечення позову.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, повторно викладала обставини справи, зазначені в позовній заяві, наводила зміст ст. 149, 150 ЦПК України, п. 4, 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, судову практику ЄСПЛ, вказувала, що за таких обставин вжиття заходів забезпечення позову є доцільним, оскільки є співмірним із заявленими позовними вимогами, слугуватиме заходом запобігання можливих порушень прав позивача, не порушить наявних прав відповідача до вирішення спору по суті.

Зауважувала, що суд в ухвалі не врахував, що у разі відчуження квартири її теперішніми власниками до ухвалення судом рішення позивач не зможе у повній мірі поновити своїх прав, і таке відчуження призведе до ускладнення розгляду даної справи, оскільки викличе необхідність залучення до участі в справі нового власника майна. Оскільки спірна квартира може бути в будь-який час відчужена на користь третіх осіб, в тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах, існує ризик виселення позивача ОСОБА_1 та її літньої баби ОСОБА_5 з даної квартири, вважала, що забезпечення позову може утруднити чи в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду.

Вказувала, що висновки суду першої інстанції, що підстави для забезпечення позову відсутні, є помилковими, оскільки забезпечення позову має на меті запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, виселення осіб, в тому числі літньої людини, без надання іншого житла виключно за рішенням нового власника, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення для вирішення цього спору, та/або відчуження спірного майна іншій особі, яка не бере участь в даному судовому процесі.

10 вересня 2024 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до апеляційної скарги було надано доповнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки у даній справі ухвалу, на яку подано апеляційну скаргу, постановлено 06 червня 2024 року, строк на апеляційне оскарження закінчився 21 червня 2024 року.

Звертаючись до суду з доповненнями до апеляційної скарги, ОСОБА_1 не просила поновити їй строк для подання вказаних доповнень, в зв`язку з чим вони були залишені без розгляду апеляційним судом.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що обґрунтування заяви про забезпечення позову фактично зводиться до необхідності зупинення виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, що є недопустимим, а відтак відсутні правові підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статей 149, 150 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 1, 2, 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Звертаючись у вересні 2023 року до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору іпотеки квартири, ОСОБА_1 мотивувала позов тим, що їй належить на праві власності квартири АДРЕСА_1 , іншими співвласниками квартири є її мати ОСОБА_4 та баба ОСОБА_5 , яким належить по 6/8 частини квартири. Зазначена квартира є її єдиним житлом, іншого житла вона не має. ОСОБА_1 випадково під час телефонного спілкування з родичами стало відомо про наявність нібито судового рішення про продаж належної їй квартири за борги та повідомлення про необхідність добровільного виселення зі спірної квартири. На запитання ОСОБА_1 щодо підстав виселення її мати повідомила, що за рішенням суду звернуто стягнення на спірну квартиру як на предмет іпотеки за її боргами перед ОСОБА_3 . ОСОБА_1 не знала, що її мати взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти та уклала договір позики, також її мати не вела з нею будь-яких розмов щодо передачи в іпотеку її частки квартири. Натомість просила видати довіреність на її ім`я на отримання будь-яких документів на вказану квартиру, оскільки мала наміри її продати та придбати дві однокімнатні. Разом з цим, ОСОБА_4 від імені матері ОСОБА_5 та від імені доньки ОСОБА_1 та на підставі довіреності від 29 травня 2014 року вже цього ж дня 29 травня 2014 року уклала договір іпотеки квартири АДРЕСА_1 для забезпечення повернення боргу за договором позики, укладеного нею з ОСОБА_6 , від імені якого виступала його дружина ОСОБА_3 , при цьому не повідомивши ОСОБА_1 про укладення такого договору.

Про те, що від імені ОСОБА_1 укладено договір іпотеки та її частку квартири передано в іпотеку ОСОБА_3 , вона нічого не знала, як і про укладення договору позики.

Вказувала, що з листопада 1986 року і по теперішній час вона, а також її баба ОСОБА_5 , зареєстровані та проживають у спірній квартирі.

Вважала, що ОСОБА_4 внаслідок зловмисної домовленості з ОСОБА_3 при укладенні договору іпотеки спірної квартири від імені позивача введено позивача в оману щодо дійсних обставин справи, та при посвідченні договору іпотеки не враховано, що спірне житло є її єдиним житлом. Відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором іпотеки, можливість звернення стягнення на предмет іпотеки та продовження проживання позивача у квартирі після укладення договору з оплатою комунальних послуг дає підстави для висновку, що він є недійсним з моменту його укладення внаслідок обману.

Зазначала, що реальна ринкова ціна спірної квартири не співпадає з сумою, зазначеною в договорі позики, є заниженою від реальних цін на таку нерухомість.

Отже, ОСОБА_4 , скориставшись довірою позивача ОСОБА_1 , уклала договір іпотеки її єдиного житла, діючи всупереч її інтересам, що виникли з договору позики.

Просила визнати недійсним іпотечний договір квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. за реєстровим № 400, укладений ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Відутою О.В. 29 травня 2014 року, які є майновими поручителями за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Петровою Т.М. від 29 травня 2014 року за реєстровим № 399, як укладений внаслідок обману.

До позовної заяви додано копію іпотечного договору від 29 травня 2014 року, укладеного ОСОБА_3 з ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_1 (на підставі довіреності, посвідченої 29 травня 2014 року за реєстровим № 803) та ОСОБА_5 (на підставі довіреності, посвідченої 28 травня 2014 року за реєстровим № 526), які є майновими поручителями ОСОБА_4 за договором позики, посвідченим Петровою Т.М. , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 29 травня 2014 року за реєстровим № 399, згідно якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , яка належить іпотекодавцям (а. с. 14 - 19 т. 1); копію довіреності від 29 травня 2014 року, виданої ОСОБА_1 , якою вона уповноважила ОСОБА_4 бути її представником з питань щодо реєстрації права власності на квартиру за адресою АДРЕСА_1 та в подальшому, у разі необхідності, укласти та підписати договір іпотеки, договір займу, вищезазначеної квартири (а. с. 22 т. 1); копію постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка В.В. від 24 жовтня 2023 року про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 757/71482/17-ц, виданого 13 вересня 2023 року Печерським районним судом м. Києва про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1 , шляхом її продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, стягувачем зазначено ОСОБА_3 , боржником ОСОБА_4 (а. с. 23 - 24 т. 1); копію постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Хоменка В.В. від 24 жовтня 2023 року про арешт майна боржника, а саме частини квартири за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 25 - 26 т. 1).

15 листопада 2023 року відповідачем ОСОБА_4 , а 01 грудня 2023 року відповідачем ОСОБА_5 подано до суду заяви про визнання позову, в яких вони підтримали позовні вимоги ОСОБА_1 та просили їх задовольнити (а. с. 42 - 43, 79 - 80 т. 1).

В листопаді 2023 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій посилалася на те, що спірна квартира може бути в будь-який час відчужена на користь третіх осіб, у тому числі шляхом продажу на прилюдних торгах, існує ризик виселення ОСОБА_1 з даної квартири, відтак незабезпечення позову може утруднити чи в подальшому зробити неможливим виконання рішення суду, тому на квартиру необхідно накласти арешт до набрання рішенням суду законної сили. В зв`язку з вищевикладеним просила накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 60 - 61 т. 1).

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на те, що обґрунтування заяви про забезпечення позову фактично зводиться до необхідності виконання судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили. що є недопустимим (а. с. 137 т. 1).

В матеріалах справи наявна копія постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року по справі № 757/71482/17-ц, за змістом якої суд вирішив первісні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки задовольнити, в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 травня 2014 року, укладеним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка становить 1 932 015 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру за адресою АДРЕСА_1 шляхом її продажу на прилюдних торгах за ціною, встановленою за згодою сторін або на підставі оцінки суб`єкта оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна (а. с. 183 - 195 т. 1).

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) з урахуванням доказів, наданих стороною для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також співмірність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, що звернулася з таким клопотанням, заявленим позовним вимогам.

При оцінці зазначеної співмірності необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Згідно із статтею 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року в справі № 705/3587/21-ц, від 12 січня 2023 року в справі № 334/9179/21, від 13 березня 2024 року в справі № 372/1561/23, від 11 квітня 2024 року в справі № 127/32578/23 викладено правовий висновок, згідно якого недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Відмовивши у забезпеченні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не обґрунтувала належним чином об`єктивні ризики невиконання чи утруднення виконання майбутнього можливого рішення суду про визнання недійсним договору іпотеки. Суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що реалізація нерухомого майна здійснюється на виконання постанови Верховного Суду від 30 листопада 2022 року по справі № 757/71482/17-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 29 травня 2014 року, укладеним ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , яка становить 1 932 015 грн.

З огляду на встановлені судом першої інстанції обставини на момент постановлення оскаржуваної ухвали, необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що заборона реалізації нерухомого майна не порушує права відповідача як стягувача у виконавчому провадженні у справі № 757/71482/17-ц до вирішення спору по суті.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних по суті висновків суду першої інстанції, з урахуванням підстав та змісту позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, доводи апеляційної скарги, що за умови реалізації нерухомого майна до закінчення розгляду цієї справи ОСОБА_4 не зможе в межах однієї справи захистити та поновити свої права на нього, а також може бути виселена разом із бабою ОСОБА_5 , яка також проживає за даною адресою.

Такі доводи є безпідставними, оскільки права на нерухоме майно встановлені на користь ОСОБА_3 постановою Верховного Суду від 30 листопада 2022 року по справі № 757/71482/17-ц. Саме ці обставини взяв до уваги суд першої інстанції, постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову.

Крім того, в контексті доводів про ризик виселення відповідача ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 у випадку невжиття заходів забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру № 287483 від 24 жовтня 2023 року на запит суду з метою визначення підсудності, особу за параметрами ПІБ ОСОБА_5 не знайдено (а. с. 37 т. 1), тобто відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_5 за вказаною адресою не знайшли свого підтвердження, а доказів фактичного проживання ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_1 суду не надала.

Таким чином, у справі, що переглядається, суд першої інстанції здійснив належну оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів у вигляді заборони вчинення будь-яких дій щодо продажу, в тому числі на прилюдних торгах, квартири АДРЕСА_1 , заборони вчинення будь-яких дій щодо виселення ОСОБА_1 з квартири, заборони вчинення будь-яких дій суб`єктам державної реєстрації щодо набуття, зміни або припинення речових прав на квартиру, з`ясував співмірність виду забезпечення позову, який просив застосувати позивач, позовним вимогам про визнання недійсним договору іпотеки, оцінив рівноцінність заходів забезпечення позову змісту заявлених позовних вимог та дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову.

Повторне викладення в апеляційній скарзі обставин справи, підстав позову, пояснення щодо наявності зловмисної домовленості матері позивача з ОСОБА_3 , всупереч інтересам позивача та її баби, повідомлення про подачу відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заяв про визнання позову, не становить собою передбачену процесуальним законом підставу для скасування ухвали та задоволення заяви про забезпечення позову, та відхиляється апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.