Провадження № 22-ц/4808/1177/24
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Максюти І.О., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: представника Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»- Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду, постановлене головуючим суддею Антоняком Т.М. 11 червня 2024 року, повний текст якого складений 12 червня 2024 року, у справі за заявою представника ОСОБА_1 адвоката Малетина Андрія Ярославовича про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Басай Роксолани Михайлівни, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування заборони відчуження майна,

в с т а н о в и в:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Басай Р.М., ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним та скасування заборони відчуження майна.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 квітня 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки, укладений 17.09.2008 між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Приватбанк», посвідчений нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Басай Р.М., реєстровий № 4242. Скасовано заборону відчуження майна, накладену нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Басай Р.М., реєстровий № 4242 та іпотеку, накладену у зв`язку з укладенням між сторонами договору іпотеки від 17.09.2008, шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2024 року стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 000 грн.

Не погодившись із вказаним додатковим рішенням, представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене додаткове рішення ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Вказане узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №990/1350/18 та додатковій постанові у вказаній справі.

Також представник банку звертає увагу на правову позицію Верховного Суду у справі №992/2604/20, де вказано, що відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акту прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності.

Скаржник вказує, що при оцінці наданого стороною розміру гонорару адвоката, суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційність, співмірність) та факти на підтвердження таких критеріїв (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін та інше). На думку апелянта, жодного доказу, який би підтверджував те, що саме ця сума коштів була отримана адвокатом та саме від позивача і за надання правничої допомоги до суду не надано.

Зважаючи на викладене, просить скасувати оскаржене додаткове рішення в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу.

Позивач своїм правом на подання відзиву не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 , та відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не з`явились, на адресу місця їх проживання було направлено судову повістку-повідомлення про дату час та місце розгляду справи. 30 вересня 2024 року поштові відправлення повернуто до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з пунктом 3 часини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження №14-507 цс 18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109 гс 19).

Відповідач приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Басай Р.М. в судове апеляційного суду не з`явилася, про час і місце судового розгляду була повідомлена належно.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без позивача та відповідачів по справі, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

В засіданні апеляційного суду представник відповідача АТ КБ «Приватбанк» вимоги апеляційної скарги з наведених у ній мотивів підтримала, просила її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Ухвалюючи додаткове рішення та задовольняючи заяву представника ОСОБА_1 про стягнення з відповідача понесених витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, враховуючи факт задоволення позовних вимог, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 9 000 грн витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс-19).

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Малетин А.Я., як представник ОСОБА_1 , вступив у справу 02.05.2023 (т.2 а.с. 138).

В заяві про зміну підстав позову представник позивача ОСОБА_1 адвокат Малетин А.Я. зазначив, що орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу адвоката становить 9 000 грн. Докази фактичних витрат на правничу допомогу будуть надані після ухвалення рішення судом.

Рішення Івано-Франківського міського суду ухвалене 18 квітня 2024 року.

Заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат подано 19 квітня 2024 року через систему «Електронний суд», тобто в строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.

На підтвердження наявності договірних відносин між адвокатом Малетиним А.Я. та ОСОБА_1 представником позивача надано копію договору про надання професійної правничої допомоги №30.03.2023 від 30 березня 2023 року (т. 2 а.с. 113).

Пунктом 4 даного договору передбачено порядок оплати послуг адвоката. За надання правничої допомоги клієнт має сплатити адвокату гонорар в розмірі до 9 000 грн.

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачу, колегія суддів враховує таке.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не має права втручатися у ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень частини п`ятої статті 137 ЦПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України.

Два підходи до порядку обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), передбачені статтею 30 Закону про адвокатуру, відрізняються у наступному - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті іншою стороною в порядку компенсації сплаченого адвокату гонорару, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі N 922/1964/21.

Сторони Договору № 30/03/23 про надання професійної правничої допомоги від 30 березня 2023 року, укладеного між адвокатом Малетини А.Я. та ОСОБА_1 , узгодили фіксовану суму гонорару за надання правничої допомоги клієнту до 9000 грн.

Водночас, апеляційний суд зауважує, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Аргументи представника ПАТ КБ «Приватбанк» стосуються відсутності доказів на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 9 000 грн.

Так, в заяві про ухвалення додаткового рішення представник ОСОБА_5 зазначив, що доказами розміру витрат, які має понести позивач є акт про надання професійної правничої допомоги. Водночас відповідний акт представником позивача не надано.

Колегія суддів зауважує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатами роботи (подання заяви про зміну підстав позову та представництво інтересів позивача у трьох судових засіданнях), тривалості судових засідань (судове засідання 23.05.2023 тривалістю 4 хвилини, а також двох судових засіданнях в режимі відеоконференцзв`язку 03.10.2023 і 24.01.2024 тривалістю п`ять і дев`ять хвилин відповідно), враховуючи вимоги розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 9000 грн неспівмірний з наданими стороні справи послугами, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

З огляду на відсутність доказів щодо фактично понесених витрат ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу та визначення в договорі про надання професійної правничої допомоги суми гонорару до 9 000 грн, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та часткове задоволення заяви представника позивача про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 3 000 грн, оскільки такий розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію обґрунтованості, розумності розміру витрат на правничу допомогу, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3 4 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини по справі, судом порушено норми процесуального права, що відповідно до ч. 1 п.п.1, 3, 4 ст.376 ЦПК України є підставою для скасування додаткового рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2024 року, з ухваленням нового рішення, яким заяву представника ОСОБА_1 адвоката Малетина Андрія Ярославовича про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу задовольнити частково та стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу в розмірі 3000 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 11 червня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_1 адвоката Малетина Андрія Ярославовича про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (01101, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1д, код ЄДРПОУ 14360570) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі ) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: І.О. Максюта

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 09 жовтня 2024 року.