ПОСТАНОВА

Іменем України

12 вересня 2024 року м. Кропивницький

справа № 401/623/23

провадження № 22-ц/4809/857/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дуковського О.Л.

суддів: Письменного О.А., Чельник О.І.

з участю секретаря: Федоренко Т.О.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пятигорець Володимир Іванович;

відповідач ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Міщенко Андрій Миколайович.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пятигорець Володимир Іванович на рішення Світловодського міськрайонного суду від 02 лютого 2024 року, у складі головуючого судді Волошиної Н.Л. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ сумісного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя про поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ сумісного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 25 травня 2013 року був укладений шлюб між позивачем та відповідачкою, який 01 червня 2022 року рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області розірвано.

Вказував, що під час шлюбу, 23 червня 2017 року позивач за попередньою домовленістю отримав від своєї матері ОСОБА_3 , яка на той час перебувала на роботі в Королівстві Іспанія , в особисту власність банківський переказ в сумі 9973 євро , що по курсу НБУ склало 289 915 грн 11 коп , для придбання квартири.

04 липня 2017 року за вказані кошти ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 76780 грн 00 коп, відповідно до договору купівлі продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Світловодського міського нотаріального округу Кіровоградської області Бабенком В.М.

Вважав, що оскільки квартира придбана за його власні кошти, є майном, на яке не поширюється сімейно правовий принцип спільності майна подружжя і відповідачка не має на неї права.

Крім того вказував, що 26 грудня 2020 року ОСОБА_2 за сумісні кошти подружжя придбала автомобіль марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, об`єм двигуна 1390, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , якою вона і користується. Вартість автомобіля згідно консультативного висновку ФОП ОСОБА_4 станом на 06 березня 2023 року складає 157 538 грн 00 коп.

Просив:

визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_1 ;

визнати автомобіль марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, об`єм двигуна 1390, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках по 1/2 кожному.

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказувала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 травня 2013 року до 01 червня 2022 року.

Перебуваючи у шлюбі 04 липня 2017 року вони за спільні кошти придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку за домовленістю між собою оформили на ОСОБА_1 .

Вважає, що вказана квартира належить їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності та у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦК України, ч. 1 ст. 69 СК України підлягає поділу між ними у рівних частках.

Крім того зазначала, що ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, починаючи з вересня 2020 року, а тому вони фактично припинили шлюбні відносини.

Вказувала, що 26 грудня 2020 року вона, самостійно взяла кредит в банку на суму 130 000 грн 00 коп та придбала автомобіль марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, який використовує для власних потреб.

Кредит має бути повернутий не пізніше 2025 року, обов`язкові платежі по кредиту вона здійснює за рахунок власних коштів. ОСОБА_1 жодних коштів на придбання автомобіля не надавав.

Вважає, що з підстав ст. 57 СК України автомобіль має бути визнаний її особистою власністю (а.с. 62-65, том 1).

Просила:

визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/ 2 частину вказаної квартири, залишивши у власності ОСОБА_1 1/2 частину вказаної квартири;

визнати автомобіль марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 02 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково:

визнано автомобіль марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, об`єм двигуна 1390, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, об`єм двигуна 1390, номер кузова НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ;

визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, об`єм двигуна 1390, номер кузова НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 його особистою приватною власністю відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 ;

визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання автомобіля марки «DACIA SANDERO», 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , її особистою приватною власністю відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Позивач подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду.

Просить скасувати рішення в частині відмови у визнанні спірної квартири його особистою приватною власністю та скасувати рішення в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання квартири сумісною власністю подружжя та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог у відповідній частині.

Посилається на те, що спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача, які він отримав від своєї матері, що підтверджується банківським переказом у сумі 9970 євро.

Вважає, що спірна квартира є майном, на яке не поширюється сімейно правовий принцип спільності майна подружжя, так як була набута не за спільні грошові кошти подружжя.

Адвокат Міщенко А.М., який представляє інтереси відповідачки подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм процесуального права та з правильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтувантися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно ч. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам виходячи із наступного.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Згідно положень ст. ст. 15, 16 ЦК України кожній особі гарантується право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, шляхом звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права або застосування інших способів захисту, встановлених законом, зокрема поділу майна, що є у спільній сумісній власності.

Згідно ч. 1 п.3 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Пунктом п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та майно набуте за договором дарування.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час спільного проживання, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

У відповідності до норм ч.1 ст. 372 ЦК України, ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів та інших об`єктивних обставин справи правильно встановив, що майно яке є предметом спору має статус спільного майна подружжя.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту придбання квартири АДРЕСА_1 саме з власних джерел фінансування, поза спільним сімейним бюджетом.

Оскільки суд не може базувати свої обгрунтування на припущеннях , суд правильно розв?язав спір, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384,430 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Пятигорець Володимир Іванович залишити без задоволення.

Рішення Світловодського міськрайонного суду від 02 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

04.10.2024 складено постанову.

Головуючий суддя О.Л. Дуковський

Судді О.А. Письменний

О.І. Чельник