Постанова

Іменем України

08 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16824/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О.В., Немировської О. В.,

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

на рішення Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Бусик О. Л.

від 08 серпня 2024 року

у справі №757/16739/24-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

до держави Російська Федерація

про відшкодування моральної шкоди

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 , у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Російської Федерації (далі - РФ) про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії РФ проти України та просили стягнути з РФ на свою користь 4 456 410,00 грн, що еквівалентно 105 000,00 Євро за офіційним курсом НБУ на день підписання цього позову.

Позов мотивовано тим, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія РФ проти України, що призвело до окупації РФ частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу РФ на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь.

23 серпня 2014 року РФ розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил РФ на територію Донецької та Луганської областей.

24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія РФ проти України - повномасштабне вторгнення агресора РФ на суверенну територію України, унаслідок чого, Указом Президента від 24.02.2022 №64/2022 введено воєнний стан. В цей час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку РФ, яку остання здійснює.

Міністерство з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України затвердило наказом № 309 від 22 грудня 2022 року перелік територій, на яких ведуться (велися бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією.

Реєстрація мешкання на даній території є беззаперечним доказом проживання позивачів у епіцентрі військових/бойових дій, під час якого останній стає живим свідком вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення тощо та чує, бачить військові постріли, бомбардування, вибухи пожежі, руйнування тощо.

Позивачі проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Зазначав, що унаслідок саме збройної агресії РФ було порушено низку прав позивача, передбачених конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, VI Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту.

Зокрема порушено низку цивільних прав позивачів, які періодично мешкають в укриттях, що позбавляє їх права користуватися належним майном та вилучати корисні властивості для задоволення власних потреб та рухомим майном що у ньому знаходиться та втрата права користування таким майном, що завдає моральної шкоди. Умови в яких позивачі перебувають наразі, не дають можливості налагодити звичний спосіб життя. Усе до чого прагнули позивачі тепер є неможливим, адже гостро стоїть питання житла, фінансів, що безперечно позначилося на моральному та фізичному стані, а тому вважав, що компенсація за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми буде ефективним відновленням його порушених прав.

В питанні щодо розміру такої компенсації позивач зазначав, що необхідно виходити із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися ЄСПЛ, а тому вважав прийнятною сатисфакцію у сумі 1 485 470,00 грн, що еквівалентно 35 000,00 Євро

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08.08.2024 позов задоволено частково.

Стягнуто з держави РФ на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по 100 000,00 грн на кожного.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмовлених повних вимог, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що суд проігнорував його доводи щодо постійних вибухів, бомбардувань, загибелі сотень тисяч людей, зокрема дітей, руйнації будівель, перебування у бомбосховищах, чергою на АЗС, евакуацією через бойові дії, чергах за продуктами, на вокзалах, відсутністю електроенергії, тепла, втрату роботи та нескінченного переліку обставин, що виникли з вини РФ та завдають моральних страждань позивачам.

Також посилався на те, що суд не звернув уваги на те, що розмір моральної шкоди необхідно було обчислювати виходячи із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема згідно рішенн ЄСПЛ у справі ЛУізідоу проти Турецької республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998) Турецька республіка мала сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998)

Ввжав, що з урахуванням висновків, висловдених у постанові Верховного Суду від 30.11.2022 у справі №344/3764/21 саме РФ зобов`язана доводити відсутність війни в Україні та стараждань цивільного населення, а такаж відсутність моральної шкоди.

Також просив апеляційний суд врахувати, що після 24 лютого 2022 року, коли ситуація почала загострюватися у м. Києві, він був вимушений вивезти сім`ю у безпечне місце, при цьому ночували у бомбосховищах і метро, а він 05.03.2022 пішов добровольцем на службу до військової частини НОМЕР_1 , де продовжує нести службу, кожного дня.

За вказаних обставин, просив змінити рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Позивач належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. В апеляційній скарзі просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач, з урахуванням висновків, висловлених у постанові КЦС ВС від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20, про те, що РФ у такій категорії справ не може користуватися судовим імунітетом, належним чином повідомлений про про день, час та місце розгляду справи, у порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України.

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія РФ проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

З20 лютого 2014 року тривають силові дії РФ(перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів "а", "b", "c", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії»від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків»(далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 "Визначення агресії" від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала РФ державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії РФ проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами РФозброєні бандитські формування проголосили створення так званих "донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії РФ розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил РФ (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії РФпроти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). РФ своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії РФ стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

Відомим також є той факт, що 24 лютого 2022 року РФздійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року N64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку РФ, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року N 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання РФ державою-агресором (далі Звернення)).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії РФ проти України повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з РФ дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію РФпроти України у резолюції ES-11/1 "Агресія проти України" визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від РФ негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами РФ та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України "Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні", схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України N 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію "Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи" N 2433. Визнала, що агресія РФ проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Як вбачається із позовної заяви, позивач просив стягнути з держави РФ моральну шкоду, спричинену останньою позивачу унаслідок збройної агресії проти України, що виразилось у порушенні його звичного укладу життя та його дітей, унаслідок бойових дій та їх різноманітних наслідків, від продовольчої та енергетичної криз до необхідності перебування у бомбосховищах та підвалах, укриваючись від обстрілів, та спостерігання страждання цілого народу, тисяч смертей та каліцтв.

Частково задовольняючи позовні вимови у розмірі по 100 000,00 грн на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 суд виходив з того, що нанесена РФ позивачу та його дітям шкода виявилась у душевному невтамовному болю та безперервних стражданнях через війну.

Однак позивач зазначав, що розмір такої компенсації судом не вмотивовано, адже справедливою сатисфакцією за свої моральні страждання та своїх дітей разом, вважав у розмірі 105 000,00 Євро (по 35 000,00 Євро на кожного).

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що кожен громадянин, кожна людина, що пережила та переживає збройну агресію РФ проти України зазнає, у тому числі моральних страждань, які складно оцінити та із суб`єктивної думки позивача така шкода, що завдається йому та його дітям може бути неоціненною.

Однак, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення в частині визначеного судом розміру моральної шкоди на кожного, з огляду на наступне

В ЦК України міститься незначна кількість випадків, за яких законодавець урегулював ті чи інші цивільні відносини дотичні до воєнних дій або воєнного стану. Наприклад: оголошення фізичної особи померлою (стаття 46 ЦК України); зупинення перебігу позовної давності якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан (пункт 4 частини першої статті 263 ЦК України); не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан (абз. 2 частини 3 статті 312 ЦК України); в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості (частина 2 статті 353 ЦК України).

Звісно, що норми, які стосуються компенсації моральної шкоди, неорієнтовані законодавцем на їх застосування для компенсації втрат внаслідок агресії, воєнних дій або воєнного стану.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання "особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав".

Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі N 279/1834/22 (провадження N 61-1382сво23)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:

(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18)).

(2) Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 214/7462/20 (провадження N 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі N 214/7462/20 (провадження N 61-21130сво21)).

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).

Найбільш "авторитетним" вважаються Міланські таблиці ( https://tribunale milano.giustizia.it /cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.

Колегія суддів підкреслює, що в українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20.06.2024 у справі №216/5657/22.

Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії РФ проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії РФ проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди; такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії РФпроти України тощо.

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі N 179/363/21 (провадження N 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі N 757/42885/19-ц (провадження N 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі N 336/6023/20 (провадження N 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі N 756/11081/20 (провадження N 14-25цс24)).

У справі, що переглядається позивач посилався на те, що реєстрація його самого та його дітей у м. Києві, яке було віднесено до території можливих бойових дій є беззаперечним доказом проживання їх у епіцентрі бойових дій, під час яких вони ставали свідками вбивств, тілесних ушкоджень, знищення майна мирного населення, тощо. Чули та бачили вибухи ракет, бомбардування, вибухи, пожежі, руйнування, тощо.

Однак з аналізу нормативних актів, на які посилався позивач, неможливо дійти висновку про те, що особа, місце реєстрації якої віднесено до території можливих бойових дій є беззаперечним доказом проживання у епіцентрі бойових дій, а тому позивач на власний розсуд тлумачить норми законодавства.

Разом з тим, позивач у апеляційний скарзі зазначав, що у період з 24.02.2022 по 05.03.2022 вивіз дітей за кордон у Болгарію, а 05.03.2022 був мобілізований до військової частини.

Таким чином судом першої інстанції при визначенні розміру морального відшкодування враховано період перебування ОСОБА_1 та його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у м. Києві під час збройної агресії РФ проти України та ступінь моральної шкоди, завданої дітям унаслідок переїзду в іншу країну, а також моральні страждання ОСОБА_1 , як цивільного, у період з 24.02.2022 по 05.03.2022, оскільки з 05.03.2022 останній став військовослужбовцем, а відтак його посилання на те, що тривалий час він бачив страждання та бомбардування, руйнації будівель, каліцтва і смерть людей, черги за паливом та продовольством, тощо, будучи цивільним відхиляються колегією суддів.

Крім того, посилання скаржника на те, що розмір моральної шкоди необхідно було обчислювати виходячи із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися ЄСПЛ, зокрема згідно рішенн ЄСПЛ у справі Луізідоу проти Турецької республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY(Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998) є безпідставними з огляду на те, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанцїі вбачається, що місцевий суд врахував дану судову практику ЄСПЛ.

З урахуванням встановлених судом обставин, та меж апеляцінйого перегляду (в частині відмовленого розміру стягнення компенсації моральної шкоди), відсутні підстави стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про збільшення компенсації за спричинену моральну шкоду із 100 000,00 грн на кожного до 1 485 470,00 грн (35 000,00 Євро) на кожного.

За таких обставин суд зробив обґрунтований висновок про відмову в частині незадоволених позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апеляційної скарги та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам законності та вмотивованості.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає в апеляційній скарзі позивач.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська