Справа №755/2421/20
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Донецької обласної прокуратури на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України за участю третіх осіб Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України за участю третіх осіб Головного Управління Національної поліції України в Донецькій області, Донецької обласної прокуратури, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Свої вимоги мотивувала тим, що 21 грудня 2008 року постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області порушено стосовно позивача кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Постановою СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 15 травня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002056 від 04 липня 2013 року за ч. 5 ст. 191 КК України стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Позивач перебувала під кримінальним переслідуванням протягом 6 років 4 місяці та 15 днів, тривалий час перебувала під вартою, зазнала тяжких фізичних та моральних страждань, її нормальні життєві зв`язки, стосунки з друзями та оточуючими суттєво погіршилися, затримання та арешт негативно вплинули на її престиж та ділову репутацію.

На підставі викладеного, просила суд стягнути шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України моральну шкоду у розмірі 5 000 000 грн та судові витрати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду задоволено частково, стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 299 000 грн., у решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 24 травня 2024 року Донецька обласна прокуратура направила апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржуване рішення змінити в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, зменшити суму відшкодування моральної шкоди до 122 928, 00 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

08 липня 2024 року на адресу суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У судове засідання, призначене на 19.09.2024 року, з`явився представник позивача та прокурор.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 21 грудня 2008 року постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області порушено стосовно позивача кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

31 грудня 2008 року позивача затримано та вручено повідомлення про підозру.

10 січня 2009 року ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області стосовно позивача застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Постановою слідчого СВ Костянтинівського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 16 травня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0002056 від 04 липня 2013 року за ч. 5 ст. 191 КК України стосовно ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, зазначив, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» розмір такого відшкодування є мінімальним що гарантований державою, а суд може застосувати й більший розмір відшкодування зважаючи на конкретні обставини справи.

Основним доводом апеляційної скарги прокурора є те, що суд першої інстанції не врахував превалювання норм Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» над висновками судової психологічної експертизи при вирішенні питання про розрахунок суми відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта з огляду на таке.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у статті 1 цього Закону випадках.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Ч. 4 ст. 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» від 30 травня 1997 року № 8, передбачено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Тобто, загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

Як убачається з матеріалів справи, при вирішенні питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди позивачу суд першої інстанції керувався вказаним Законом, постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, також врахував висновок експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи у цивільній справі № 755/2421/20 від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61.

Суд першої інстанції дав належну оцінку висновку експерта від 21 грудня 2021 року № 25289/21-61 як доказу у справі у сукупності з іншими доказами, та обґрунтовано виходив з того, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких позивач зазнав, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Таким чином, колегія суддів зазначає, що доводи апелянта є безпідставними, оскільки він трактує позицію Верховного Суду однобоко, а судом першої інстанції правильно враховано всі обставини справи в сукупності, а не лише закон.

Наступним доводом апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно збільшив відшкодування моральної шкоди більше, ніж у десять разів від розміру, визначений законом.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Визначаючи розмір відшкодування спричиненої позивачу шкоду, суд першої інстанції ґрунтувався на матеріалах справи з посиланням на відповідні докази. Натомість, на підтвердження доводів щодо того розміру відшкодування, який з точки зору апелянта мав би встановити суд, прокурором не було надано жодного належного доказу. Крім теоретичних виловлювань, що така сума не підтверджена нічим, прокурор жодних доказів на підтвердження іншої суми не надав.

На підставі наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову про відшкодування у визначеному розмірі моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Донецької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько