ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6803/24 Справа № 175/136/20 Суддя у 1-й інстанції - Новік Л. М. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.

за участю секретаря Попенко К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 березня 2019 року йому належить на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 0:05:010:0032, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним №214. Право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0:05:010:0032, також зареєстровано за ним, реєстровий №214 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач зазначає, відповідач ОСОБА_1 , яка втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 , не впускає його до належного йому будинку, чим створює перешкоди у користуванні. Позивачу відомо, ОСОБА_1 має право користування іншим житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_2 . Позивач, для захисту свого права звертався із заявою до дільничного інспектора поліції та сільради, однак йому було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про усунення перешкод у користуванні належним йому нерухомим майном. На підставі викладеного ОСОБА_2 просив суд усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за цією адресою шляхом виселення ОСОБА_1 із будинку АДРЕСА_1 без надання їй іншого жилого приміщення.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 із будинку АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_2 , без надання іншого жилого приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 13 листопада 2023 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неповне з"ясування судом обставин справи, невідповідність висновку суду фактичним обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Данильченко М.С. просить рішення суду від 13 листопада 2023 року залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

У даному випадку спір виник між власником будинку, який є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після придбання у власність.

Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно норми ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.317 ЦК України, власнику належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном;

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє користується власним майно на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним, зокрема шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Частиною 1 ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу(до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання особі іншого жилого приміщення.

Встановлено, 20 липня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №014/133356/3178/74, згідно умов якого ОСОБА_3 отримав від банківської установи кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 320 000 доларів США для використання на споживчі цілі (т.1 а.с.61-67).

У забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору ОСОБА_1 було укладено з ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" договір іпотеки №7568/3178/305653 від 20 липня 2007 року, згідно умов якого предметом іпотеки є будинок та земельна ділянка АДРЕСА_1 , що розташований на приватизованій земельній ділянці площею 1500 кв.м. за вказаною адресою (т.1 а.с.68-71).

29 листопада 2017 року право вимоги за кредитним договором №014/133356/3178/74, укладеним 20 липня 2007 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 та право вимоги за договором іпотеки №7568/3178/305653 від 20 липня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та ВАТ "Райффайзен Банк Аваль", перейшло до ТОВ "ФК "Централ Фінанс".

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 16 травня 2019 року вбачається, 11 березня 2019 року державним реєстратором КП "Криничанське БТІ" смт Кринички Дніпропетровська область ОСОБА_4 було зареєстровано право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :05:010:0032, площа 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214), та на житловий будинок, загальна площа 263,6 кв.м., житлова площа 108,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214) за - ТОВ "ФК "Централ Фінанс". Підставою для виникнення права власності зазначено - вимога про усунення порушень кредитного договору №115 від 01 грудня 2017 року, видавник ТОВ "ФК "Централ Фінанс" (т.1 а.с.72-75).

27 березня 2019 року на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Данич О.Ф., позивач ОСОБА_2 придбав у ТОВ "ФК "Централ Фінанс" житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :05:010:0032, який належав Товариству на підставі Вимоги про усунення порушень кредитного договору ТОВ "ФК "Централ Фінанс" №115 від 01 грудня 2017 року; Кредитного договору №014/133356/3178/74 від 20 липня 2007 року, укладеного між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 ; Договору іпотеки №7568/3178/305653 від 20 липня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л.Л. за реєстровим №4302; Додаткової угоди до кредитного договору №014/133356/3178/74/81-1-0-00/5991 від 12 вересня 2013 року, укладеного між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_3 (т.1 а.с.4, 5).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №161459665 від 28 березня 2019 року право приватної власності на будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку за вказаною адресою площею 1500 кв.м. зареєстровано за ОСОБА_2 27 березня 2019 року, номер запису 30924212 (т.1 а.с.13, 72, 73).

ОСОБА_1 оскаржувала у судовому порядку рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, також оскаржувала право власності ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року у справі №175/2097/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ТОВ "ФК "Централ Фінанс", ОСОБА_3 про визнання недійсним (протиправним) та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна, визнання (поновлення) права власності на нерухоме майно відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_4 , ТОВ "ФК "Централ Фінанс", ОСОБА_3 про визнання недійсним (протиправним) та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45968069 від 15 березня 2019 року прийняте державним реєстратором КП "Криничанське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровська область Профатіловою М.С. про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :05:010:0032, площею 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214), та про реєстрацію права власності на житловий будинок, загальна площа 263,6 кв.м., житлова площа 108,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214) за ТОВ "ФК "Централ Фінанс" та припинення права власності ОСОБА_1 ; витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер :05:010:0032, площа 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214), та житловий будинок, загальна площа 263,6 кв.м., житлова площа 108,1 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214); поновлення (визнання) права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, кадастровий номер :05:010:0032, площа 0,15 га, за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 214), та про реєстрацію права власності на житловий будинок, загальна площа 263,6 кв.м., житлова площа 108,1 кв.м. (т.1 а.с.209-211).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кучинської В.В. залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2023 року залишено без змін (т.1 а.с.104-108).

Частиною 4 ст.82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зазначеними рішеннями суду встановлена правомірність набуття ОСОБА_2 права власності на будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивачем надано до суду Акт про недопуск його у житлове приміщення від 23 серпня 2019 року, складений мешканцями с. Новоолександівки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , згідно змісту якого попередній власник будинку АДРЕСА_1 веде агресивно по відношення до нового власника ОСОБА_2 , не пускає його до будинку та господарський будівель, чим перешкоджає останньому у користуванні своєю власністю (т.1 а.с.33).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 19 вересня 2018 року (т.1 а.с.17).

Встановлено, відповідач ОСОБА_1 проживає у спірному будинку та продовжує користуватись будинком за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_2 . Відповідач ОСОБА_1 добровільно не виселяється із будинку, власником якого вона не є та не зареєстрована у цьому будинку, створюючи перешкоди позивачу ОСОБА_2 у користуванні та розпорядженні своєю власністю.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, відповідач проживає та користується будинком АДРЕСА_1 , який належить на праві власності позивачу без правових підстав, не впускає позивача у належний йому будинок, створюючи перешкоди у користуванні майном власнику.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав виселення відповідача із спірного будинку, недоведеність позовних вимог позивача є безпідставними та спростовуються належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги стосовно невідповідності рішення суду фактичним обставинам справи, необґрунтованості та незаконності рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова