КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/4004/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 757/38384/23-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Бусик О.Л.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), треті особи: Державна казначейська служба України, Козятинський міськрайонний суд Вінницької області про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

У серпні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Держави Україна в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), треті особи: Державна казначейська служба України, Козятинський міськрайонний суд Вінницької області, про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач у вересні 2022 року звернувся до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ТОВ «Віан Тату» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг, за наслідками розгляду якого відкрито провадження у цивільній справі № 133/2133/22. На день звернення позивача з цим позовом вищевказана цивільна справа не розглянута.

Таким чином, розгляд справи в суді першої інстанції здійснюється понад встановлені чинним законодавством строки, що є порушенням його прав, передбачених нормами чинного законодавства. Держава Україна не врахувала всі обставини, за яких справа розглядається суддею понад встановлені чинним законодавством строки і створила умови для позбавлення позивача права доступу до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

Відчуття того, що позивач як громадянин України не забезпечений державою на доступ до правосуддя, порушило його життєвий устрій і призвело до душевних страждань, недовіру до державних інституцій, нав`язливе відчуття незахищеності та інші психологічно травмуючі наслідки, які негативно впливають на його самопочуття, чим погіршують стан його здоров`я.

На підставі наведеного позивач просив визнати бездіяльність Козятинського міськрайонного суду Вінницької області протиправною та такою, що порушує законні права позивача. Стягнути на користь позивача з Держави Україна у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, 50 000 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва та ухвалити нове рішення, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що судом першої інстанції не враховано висновок Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, в якій cуд зазначив, що «у практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Так, з огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди.»

Крім того, безпідставне затягування розгляду справи, що доводиться шляхом аналізу Державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 спричинено саме такої шкоди - психологічне напруження, розчарування та незручності. Причинно - наслідковий зв`язок між моральною шкодою та протиправною бездіяльністю органу державної влади є очевидним. Незаконність бездіяльності також доведена, та ніяким чином не спростувалося ні відповідачем, ні третьою особою.

Наголошує, що судом не було враховано практику ЄСПЛ у подібних правовідносинах, зокрема, рішення у справі «Назарчук проти України» (Заява № 9670/02), «Ромашов проти України» (Заява № 67534/01). Вважає, що суд першої інстанції помилково встановив відсутність фактів порушення прав позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції - Семенченко Я.А. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Вказує, що позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, зокрема, не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Позивачем не надано будь-яких доказів того, що діями або бездіяльністю саме Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було завдано моральну шкоду, та інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи. Таким чином, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежним відповідачем у даній справі. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач ОСОБА_1 подав клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення учасників справи про розгляд справи судом апеляційної інстанції належним, а їх неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, зокрема, не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням відповідача.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені ст. ст. 1173 та 1174 ЦК України.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди (висновок у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 686/21800/21).

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений ст. 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на те, що Козятинським міськрайонним судом Вінницької області розгляд справи № 133/2133/22 за його позовом до ТОВ «Віан Тату» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг, здійснювався поза встановлені чинним законодавством строки, що порушило його життєвий устрій і призвело до душевних страждань, недовіру до державних інституцій, нав`язливе відчуття незахищеності та інші психологічно травмуючі наслідки, які негативно впливають на його самопочуття, чим погіршують стан його здоров`я.

Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага.

Колегія суддів зазначає, що сам факт порушення судом строків розгляду справи, визначених ст. 210 ЦПК України, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, не є безумовною підставою для висновку про заподіяння позивачеві такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди.

Факт існування моральних страждань може бути доведений показаннями свідків, висновками експертів, письмовими доказами (наприклад, медичними довідками, висновками) та іншими документами, що підтверджують обставини, що мають значення для доказування факту заподіяння моральної шкоди, обґрунтування визначеного позивачем розміру компенсації тощо.

У порушення наведеного позивач не надав належних доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовано послався на відсутність доказів того, що порушення судом визначених ст. 210 ЦПК України строків розгляду справи № 133/2133/22 призвело до моральних страждань та психологічних переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків позивача, які б вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.

Вирішуючи цей спір та надаючи оцінку доводам позивача щодо розгляду зазначеної цивільної справи з порушенням встановлених цивільно-процесуальним законодавством строків, як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд враховує тлумачення протиправної бездіяльності, наведене у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі № П/9901/137/18 (800/426/17), від 12 вересня 2019 року в справі № 9901/120/19, від 09 вересня 2019 року у справі № 9901/486/19, згідно із яким протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області з позовом до ТОВ «ВІАН ТАТУ» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг, в якому просив: визнати за виконавцем, ТОВ «ВІАН ТАТУ», факт невиконання умов договору про надання послуги з видалення тату; стягнути з ТОВ «ВІАН ТАТУ» на його користь матеріальну шкоду, що дорівнює сумі витрат, які понесено ним, а саме: суму, що була сплачена ним за всі сеанси згідно умов договору, 6900 грн., - стягнути з ТОВ «ВІАН ТАТУ» моральну шкоду на його користь в розмірі 5000 грн.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 вересня 2022 року відкрито провадження у справі № 133/2133/22 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Віан Тату» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг, розгляд справи призначено в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Встановивши після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 175 цього Кодексу , ухвалою суду першої інстанції від 06 лютого 2023 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 27 лютого 2023 року продовжено розгляд справи та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року у справі № 133/2133/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Віан Тату» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг, - відмовлено.

Як зазначено у вказаному рішенні, відповідач у справі повідомлявся про розгляд справи відповідно до положень ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 №1207-VII.

Постановою Вінницького апеляційного суду від 13 грудня 2023 року у справі № 133/2133/22 рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 31 жовтня 2023 року змінено в частині визначення неналежного відповідача, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У постанові апеляційний суд звертнув увагу, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року № 309, м. Бердянськ Бердянської міської територіальної громади входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією. Місцезнаходження ТОВ «ВІАН ТАТУ» є вул. Італійська, 31, м. Бердянськ, Запорізька обл., територія якого є окупованою, а тому у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, через розпочату 24 лютого 2022 року військову агресію російської держави проти України, поштова кореспонденція на тимчасово окуповану територію не направляється.

Наведені обставини підтверджуються відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що сам факт порушення судом 60-денного строку розгляду його справи є підставою для відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду з позовом до Держави України про відшкодування моральної шкоди, позивач ОСОБА_1 заподіяння йому моральної шкоди пов`язує із тривалістю розгляду Козятинським міськрайонним судом Вінницької області справи № 133/2133/22, що, на його думку, є протиправною бездіяльністю та порушенням розумних строків розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 757/64895/21-ц, наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці ЄСПЛ, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість ( рішення ЄСПЛ від 29 вересня 2011 року у справі «Скороход проти України», заява № 47305/06, § 13, від 02 серпня 2010 року у справі «Федіна проти України», заява № 17185/02, § 78), від 18 червня 2009 року у справі «Пилипей проти України» заява № 9025/03, § 29).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19 зазначено, що для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ (до прикладу, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2024 року у справі № 757/64895/21-ц , аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин. У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним» і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

У пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.»

Оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій (пункт 62 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах ( постанови від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.17) і № 922/1830/19 (підпункт 7.2)).

Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган ( постанови Великої Палати Верховного Суду від від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц , від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (підпункт 8.18) і № 922/1830/19 (підпункт 7.3), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (підпункт 8.6)).

У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 не довів та судом не встановлено обставин, які б свідчили про протиправну бездіяльність органу державної влади, внаслідок якої позивачу завдано моральної шкоди. Під час розгляду справи позивач не довів фактів безпідставного, невиправданого затягування або невжиття необхідних заходів щодо розгляду Козятинським міськрайонним судом Вінницької області справи № 133/2133/22, враховуючи, що відповідач по вказаній справі - ТОВ «Віан Тату» ( місцезнаходження якого зареєстроване у м. Бердянськ, територія якого є окупованою, а тому у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні, поштова кореспонденція на тимчасово окуповану територію не направляється) повідомлявся судом про розгляд справи відповідно до вимог ст. 12-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відзиву до суду не надав, тоді як відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Також позивач не довів самого факту завдання йому моральної шкоди та наявність причинного зв`язку між такою шкодою і протиправністю дій її заподіювача, в тому числі, що ця шкода йому завдана саме у зв`язку з тривалістю розгляду цивільної справи за його позовом до ТОВ «ВІАН ТАТУ» про відшкодування шкоди, завданої невиконанням умов договору про надання послуг з видалення татуювання, при тому, що рішенням суду від 31 жовтня 2023 року, яке набуло законної сили після апеляційного перегляду 13 грудня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 24 березня 2020 року у справі № 818/607/17, оскільки фактичні обставини, які формують зміст спірних правовідносин, у зазначеній справі і справі, яка є предметом апеляційного перегляду, є різними. Так, спір у справі № 818/607/17 стосувався тривалого невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, що свідчить про різне матеріально-правове регулювання у зазначеній справі і справі, яка є предметом апеляційного перегляду.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.