Провадження №2/523/1312/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" жовтня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого - судді Малиновського О.М.,

за участю секретаря - Славинського А.Ю.

представника позивачів адвоката Леонової Г.В.

представника відповідачки ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в м. Одеса, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіної Т.О. про встановлення факту неприйняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом,

та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовними вимогами в яких просять:

встановити факт, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не прийняв спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності, по частині за кожною, на житловий будинок АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_7 , яка за життя залишала заповіт від 12.05.2010р., за умовами якого заповідала житловий будинок АДРЕСА_2 у розмірі частки сину ОСОБА_6 , частку правнучкам: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , тобто по частині кожній.

На час відкриття спадщини позивачки були неповнолітніми, а відтак, вважають, що вони прийняли спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_7 . На думку позивачок, ОСОБА_6 не прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері, ОСОБА_7 , так як із заявою про прийняття спадщини, у строки встановлені законом, до нотаріуса не звертався, та на час смерті спадкодавця з нею не проживав, незважаючи на те, що він був зареєстрований з нею за однією адресою. Не прийнявши спадщину, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається і з частини вказаного вище житлового будинку, яку, на думку позивачів ОСОБА_5 не прийняв, так як не проживав з ОСОБА_7 на час її смерті та у встановлений строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Позивачам було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом за відсутності правовстановлюючих документів на спадковий будинок.

Встановлення у судовому порядку факту неприйняття ОСОБА_6 спадщини за заповітом позивачки пов`язують з тим, що саме за ними може бути визнано право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_2 по частині, а не по частині, як зазначено у заповіті. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду.

Ухвалою судді від 07.07.2023р. було відкрито провадження у справі з призначенням розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою судді від 07.07.2023р. було задоволено клопотання представника позивачів про витребування доказів, зокрема копій спадкових справи до майна ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою суду від 27.09.2023р. до участі у справі за згодою представника позивача до участі у справі в якості співвідповідача була залучена ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 24.10.2023р. в одне провадження з первісними позовними вимогами була об`єднана зустрічна позовна заява ОСОБА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що вона була дружиною ОСОБА_6 , шлюб з яким був зареєстрований 02.09.2021р. Після його смерті (28.01.2023р.) вона у встановленому законом порядку звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. ОСОБА_1 стверджує, що її померлий чоловік є таким, що прийняв спадщину за заповітом після смерті своєї матері, ОСОБА_7 у вигляді частки житлового будинку АДРЕСА_2 , так як на час її смерті був зареєстрований з спадкодавцем за адресою: АДРЕСА_1 та фактично вступив в управління і володіння спадковим майном, так як на час смерті матері, і деякий час після смерті, проживав з нею за вказаною вище адресою. Крім того, спадковий будинок АДРЕСА_2 знаходиться поряд з будинком АДРЕСА_1 , між будинками не було паркана, доки не виникли конфліктні ситуації з колишньою його родиною. Також, нотаріусом від ОСОБА_5 була прийнята заява про прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_7 , втім у видачі свідоцтва було відмовлено за відсутності правовстановлюючих документів. Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка ОСОБА_6 на частину житлового будинку АДРЕСА_2 , як на частину майна, яке він прийняв після смерті матері.

Ухвалою від 04.12.2023р. задоволено клопотання представника відповідачки ОСОБА_1 про витребування з КП «БТІ» ОМР відомостей про осіб за якими був зареєстрований спірний житловий будинок.

Ухвалою суду від 06.03.2024р. підготовче провадження було закрито з призначенням розгляду справи по суті за участю сторін.

Позивачки в призначене судове засідання не з`явилися. Їх представник адвокат Леонова Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити.

ОСОБА_1 та її представник посилаючись на обставини зазначені у зустрічному позові просять відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнивши її зустрічний позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Причини неявки до суду не повідомив.

Приватний нотаріус Двоєнкіна Т.О. була сповіщена про час та місце розгляду справи. В судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не пояснила.

Суд, заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, дійшов наступного висновку.

Так, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 . Його батьками були: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 . Наведена обставина підтверджується повним витягом Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.129 т.с.1).

У ОСОБА_8 , ОСОБА_7 народилась дочка - ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.109-111 т.с.1).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у ОСОБА_6 та ОСОБА_10 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.88 т.с.1).

В свою чергу, у ОСОБА_5 народились діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с.106 зворот, 107 т.с.1).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 01.07.2015р. у справі № 523/6960/15 шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_10 був розірваний (а.с.171 т.с1).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_1 (а.с.173 т.с.1).

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с.99 т.с1).

За життя ОСОБА_7 уклала нотаріально посвідчений заповіт від 12.05.2010р. за умовами якого заповідала:

частину житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_6 ;

частину житлового будинку АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в рівних частках кожній;

належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 , ОСОБА_9 , в рівних частках кожному (а.с.102 зворот-103).

Матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що ОСОБА_7 на час її смерті належало наступне нерухоме майно:

житловий будинок АДРЕСА_1 - на підставі договору дарування, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 06.03.1956р. за реєстровим №3-1110, рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів від 15.08.1980р. за № 422/8, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації 03.10.1980р., номер запису: 18395 в книзі: 5доп-48;

житловий будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою одеською державною нотаріальною конторою 30.05.1977р. за №1-2710 у вигляді частини. Інша частина вказаного житлового будинку зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , у зв`язку із поділом домоволодіння по АДРЕСА_2 на два самостійних, та зареєстрована за іншою особою.

За заявами ОСОБА_5 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_11 від 03.08.2011р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Двоєнкіною Т.О. була заведена спадкова справа №16/2011 до майна ОСОБА_7 (а.с.94-142 т.с.1).

ОСОБА_9 заявою від 03.08.2011р. відмовилась від прийняття обов`язкової частки у спадщині, а також заявою від того ж дня відмовилась від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 на користь спадкоємця за заповітом - ОСОБА_5 .

Крім того, із матеріалів спадкової справи убачається, що 03.08.2011р. нотаріусом було сповіщено ОСОБА_6 про відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 та роз`яснено, що спадкоємець, який проживав на час відкриття спадщини із спадкодавцем вважається таким, що прийняв спадщину. Крім того, нотаріусом було роз`яснено його права на прийняття спадщини або відмову від неї, шляхом внесення таких заяв особисто нотаріусу (а.с.108 т.с.1).

Із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_7 - ОСОБА_6 звернувся до нотаріуса 25.05.2021р. (а.с.125 т.с.1).

Постановою від 25.05.2021р. нотаріусом ОСОБА_12 було відмовлено ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку АДРЕСА_2 з підстав ненадання правовстановлюючих документів на житловий будинок (а.с.130 оборот, 131 т.с.1).

За таких же самих підстав постановами нотаріуса від 05.05.2023р. було відмолено ОСОБА_13 та ОСОБА_11 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.140,141 т.с.1).

Також, матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_7 на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з нею, на час її смерті, за вказаною адресою, також були зареєстровані: її син ОСОБА_6 , її невістка ОСОБА_10 , її правнучка ОСОБА_4 (а.с.92 зворот, 99 зворот, 100, 199 т.с.1).

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.82 т.с.1).

За заявою від 08.02.2023р. сина померлого, ОСОБА_5 , та за заявою від 10.02.2023р. дружини померлого, ОСОБА_1 , приватним нотаріусом Двоєнкіною Т.О. була заведена спадкова справа №15/2023 (а.с.80-93 т.с.1).

Предметом дослідження у даній справі є встановлення або спростування факту проживання ОСОБА_6 в житловому будинку АДРЕСА_1 , з якою позивачки ОСОБА_14 та ОСОБА_11 пов`язують їх право на спадкування житлового будинку АДРЕСА_2 в цілому, а також для ОСОБА_1 , яка стверджує, що її чоловік проживаючи разом з матір`ю на час її смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, а відтак вона після його смерті має право на спадщину у вигляді частини у житловому будинку АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

У частинах першій та другій статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом (частина 1 статті 1245 ЦК України).

Частиною першою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Тобто, особа, яка є спадкоємцем за законом або за заповітом, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину в силу закону.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

У встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 або про відмову від її прийняття ОСОБА_6 не звертався. Спадкову справу було заведено 03.08.2011р. на підставі заяв про прийняття спадщини ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , які були подані їх батьком ОСОБА_5 .

Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.

За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18) вказав, що частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

У постановах Верховного Суду: від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17 (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація позивача у спірному житловому будинку сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті матері за адресою реєстрації.

У даній справі встановлено та зазначено вище, що ОСОБА_6 на день смерті матері, ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за місцем реєстрації та фактичним місцем проживання спадкодавця, ОСОБА_7 , зокрема в буд. АДРЕСА_1 .

Водночас судом встановлено та підтверджується зібраними по справі доказами, що фактичне місце проживання ОСОБА_6 було відмінним від його місця реєстрації, як до смерті матері, так і після її смерті, а також і до його смерті, він постійно проживав в будинку АДРЕСА_2 .

Так, згідно складеного сусідами акту від 05.07.2023р. № 68, підписи яких були засвідченні керівником ОСОН КМ «Хаджибеївський», ОСОБА_6 з 2000р. по день своєї смерті фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.200 т.с.1).

Допитана в судовому засіданні, як свідок ОСОБА_10 , колишня дружина ОСОБА_16 , зазначила, що після погіршення відношень між нею та ОСОБА_17 вона з буд. АДРЕСА_2 переїхала в буд. АДРЕСА_1 де проживала разом з ОСОБА_7 до її смерті. Свідок стверджувала, що між ОСОБА_17 та його матір`ю були погані відношення.

Свідок ОСОБА_18 , дружина ОСОБА_5 , пояснила, що у 2008р. ОСОБА_6 вигнав її з буд. АДРЕСА_2 , в якому вона проживала разом з чоловіком та дітьми. Після чого вона перейшла жити до буд. АДРЕСА_1 . Свідок стверджувала, що ОСОБА_6 та ОСОБА_19 проживали в буд. №291 до 2009р. Після ОСОБА_20 переїхала в буд. АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_21 , сусідка сторін, показала, що на час смерті ОСОБА_7 її син ОСОБА_6 проживав в буд. АДРЕСА_2 . Його колишня дружина ОСОБА_10 та син ОСОБА_22 проживали разом з ОСОБА_7 в буд. АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_23 , молодша сестра ОСОБА_10 , зазначила, що ОСОБА_6 , як до смерті ОСОБА_7 , так і після її смерті постійно проживав в буд. АДРЕСА_2 . Свідок вказувала, що за два роки до смерті син ОСОБА_7 - ОСОБА_24 взагалі її не відвідував.

Аналогічні покази, щодо постійного проживання ОСОБА_16 , як до смерті ОСОБА_7 , так і після її смерті, в буд. АДРЕСА_2 , надали допитані в судовому засіданні свідки: ОСОБА_25 , ОСОБА_26 - сусіди сторін по справа.

Свідок ОСОБА_27 , яка є сусідкою з 1970р. показала, що ОСОБА_6 , постійно проживав в буд. АДРЕСА_2 , а його мати ОСОБА_7 проживала у сусідньому буд. АДРЕСА_1 . При цьому свідок вказувала, що відношення між сином та матір`ю не були гарні.

Свідок ОСОБА_28 , також вказувала, що ОСОБА_6 постійно проживав в буд. АДРЕСА_2 . Його дружина ОСОБА_19 проживала в буд. АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_7 . Водночас свідок пояснювала, що ОСОБА_6 постійно навідував свою матір, приділяв їй увагу.

Свідок ОСОБА_29 , племінник ОСОБА_16 , в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_7 постійно проживала в буд. АДРЕСА_1 , її син ОСОБА_24 час від часу її навідував, втім разом з матір`ю не проживав, а проживав в сусідньому будинку АДРЕСА_2 .

ОСОБА_30 , сусід сторін по справі, допитаний в якості свідка вказував, що ОСОБА_6 проживав, як в будинку АДРЕСА_1 , так і в будинку АДРЕСА_2 , тобто жив у двох домах. Свідок підтвердив, що ОСОБА_19 після розірвання шлюбу з ОСОБА_17 проживала в буд. АДРЕСА_1 . Водночас, свідок не зміг чітко визначити, хто, та в який період з родини ОСОБА_31 проживав в спірних будинках.

Свідок ОСОБА_32 , дружина троюрідного брата ОСОБА_16 , показала, що після смерті ОСОБА_7 , разом зі своїм чоловіком, була в гостях у ОСОБА_16 в буд. АДРЕСА_2 . ОСОБА_24 добре відзивався про свою матір.

З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів зазначених свідками. Зацікавленості свідків у вирішенні спору судом не встановлено, їхні покази цілком збігаються з іншим зібраним по справі доказами.

Відповідачка ОСОБА_1 , яка одночасно є ініціатором спору про визнання за нею права власності на частку спірного житлового будинку, після смерті ОСОБА_16 , не спростувала належними та допустимими доказами, той факт, що ОСОБА_6 на час смерті матері, ОСОБА_7 , проживав разом з нею в буд. АДРЕСА_1 . При цьому, її твердження у зустрічній позовній заяві про те, що її чоловік, як до смерті, так і після смерті матері проживав разом з нею не знайшли свого документального підтвердження під час розгляду справи.

Посилання на те, що буд. АДРЕСА_3 знаходяться поряд та не розмежовувались парканом, не заслуговують на увагу, оскільки кожний будинок є відокремленим, має різну поштову адресу, знаходяться на різних земельних ділянках, тобто є окремими один від одного. При цьому наявність або відсутність паркана, який розмежовував будинки між собою, будь-якого правого значення для визначення або спростування фактичного місця проживання спадкоємців не має.

Крім того, посилання у зустрічному позові про фактичне прийняття спадщини ОСОБА_17 після смерті його матері, так як він фактично вступив в управління та володіння майном, є хибними, оскільки таке не узгоджується з вимогами статей 1268, 1270 ЦК України, якими передбачено, що прийняття спадщини може відбутися у випадку фактичного проживання спадкоємця із спадкодавцем та/або зверненням спадкоємця із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса у визначений законом шестимісячний строк.

Отже, оскільки ОСОБА_6 в житловому будинку АДРЕСА_1 був зареєстрований, проте на час смерті матері ОСОБА_7 в ньому не проживав, а проживав в буд. АДРЕСА_2 , а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини, тому слід дійти висновку, що ОСОБА_6 , як спадкоємець, не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті матері, а отже, не набув права на спадкове майно.

Такі висновки відповідають правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 27 лютого 2019 року у справі № 471/601/17-ц (провадження № 61-38452ск18), від 10 квітня 2020 року у справі № 355/832/17 (провадження № 61-27212св19) та від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620св210).

Доведеність вказаної обставини щодо неприйняття спадщини ОСОБА_17 після смерті матері ОСОБА_7 вказує на відсутність спадкових прав у ОСОБА_1 на спадкування частини житлового буд. АДРЕСА_2 .

Відтак, у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Щодо первісних позовних вимог про встановлення факт неприйняття ОСОБА_17 спадщини, то слід зазначити таке.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить, як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову ОСОБА_3 та ОСОБА_11 визначили вимогу про встановлення факту неприйняття спадщини ОСОБА_17 , у зв`язку з його не проживанням із спадкодавцем ( ОСОБА_7 ) на час відкриття спадщини.

Встановлення такого факту позивачки пов`язують з тим, що неприйняття спадщини за заповітом ОСОБА_17 стане підставою для перерозподілу його частки у заповіті від 12.05.2010р. між ними, як спадкоємцями зазначеними у цьому заповіті.

Однак, такі посилання не узгоджуються з приписами частин першої, другою статті 1223, частиною першою статті 1245 ЦК України, якими передбачено, що разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Тобто, у даній справі після встановлення факту неприйняття спадщини ОСОБА_17 , його частка спадщини зазначена у заповіті ОСОБА_7 , успадковується спадкоємцями за законом на загальних підставах.

Отже, встановлення такого факту жодним чином не вливає на виникнення спадкових прав у ОСОБА_3 та ОСОБА_11 на спадкування частки у житловому будинку АДРЕСА_2 , яку заповіла ОСОБА_7 на користь свого сина ОСОБА_16 , який в свою чергу, вважається таким, що не прийняв її, так як така частка може бути успадкована спадкоємцями за законом.

З огляду на викладене у задоволенні позову ОСОБА_33 та ОСОБА_11 має бути відмовлено.

Водночас позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на частину житлового будинку АДРЕСА_2 є доведеними та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Частина перша статті 1297 ЦК України визначає, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно частини першої статті 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Аналіз даних норм вказує на те, що правовою підставою для набуття права власності на спадкове нерухоме майно є видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за законом.

У відповідність до п.4.15 пункту 4 глави 10 розділу II Положення про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно або видача свідоцтва про право власності на частку у спільному сумісному майні подружжя, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно п.4.18. пункту 4 глави 10 розділу II Положення, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Як було зазначено вище, встановлено судом та не оспорюється сторонами у справі, ОСОБА_7 на законних підставах за життя набула право власності, як на житловий будинок АДРЕСА_1 , так і на житловий будинок АДРЕСА_2 , який є спадковим майном, втім за життя не зареєструвала право власності, як на виділений самостійний будинок, що є перешкодою для позивачів в реалізації спадкових прав, зокрема в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом, про що було зазначено приватним нотаріусом у постановах про відмову. Наведені обставин вказують на наявність у позивачів права на звернення до суду за захистом свого невизнаного спадкового права, що передбачено частиною першою статті 4 ЦПК України.

Суд вважає, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець є нерухоме майно щодо якого у спадкодавця виникло право власності у відповідність до вимог закону, але відсутній правовстановлюючий документ, спадкоємець може захищати свої права відповідно до статті 392 ЦК України.

Згідно статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказана норма за своїм змістом не породжує, а лише підтверджує виникле на законних підставах право власності, в даному випадку, у спадкодавця, відносно якого відсутні правовстановлюючі документи та державна реєстрація.

На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що пред`явлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково шляхом визнання за позивачками права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок АДРЕСА_2 , у розмірі по частині за кожною. Суд вважає, що таке набуття права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, направлено на захист охоронюваних законом прав та інтересів спадкоємців, у яких на теперішній час існують перешкоди для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку.

Керуючись ст.ст.12,13,76,141,259,263-265,268, 279 ЦПК України,

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 про встановлення факту неприйняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7 .

Визнати за ОСОБА_4 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_7 .

В частині позовних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту неприйняття спадщини відмовити у повному обсязі.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовити у повному обсязі.

Відомості про учасників справи:

Позивачі:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , рнокпп: НОМЕР_4 , зареєстрована: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , рнокпп: НОМЕР_5 , зареєстрована: АДРЕСА_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , рнокпп: НОМЕР_6 , зареєстрований: АДРЕСА_2

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , рнокпп: НОМЕР_7 , зареєстрована: АДРЕСА_5 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 11 жовтня 2024р.

Суддя