ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 630/74/24

провадження № 22-ц/818/3144/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року, постановлене під головуванням судді Зінченко О.В., -

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у розмірі 102 700,00 грн., 3% річних у розмірі 249,86 грн.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 просить скасувати рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 102 700,00 грн., 3% річних у розмірі 249,86 грн. та судові витрати.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково не враховано, що відповідачем не надано належних доказів завершення робіт зі встановлення меблів, зокрема, договору про надання послуг, актів виконаних робіт тощо, що підтверджує безпідставність набуття відповідачем грошових коштів від позивача. Крім того, вказує, що у зв`язку з тим, що відповідачем було безпідставно набуто грошові кошти у розмірі 102 700,00 грн. за рахунок позивача, з ОСОБА_2 , відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, підлягає стягненню 3% річних у розмірі 249,86 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду беззаперечних, належних, допустимих та достатніх доказів того, що грошові кошти були перераховані ним відповідачу саме без правових підстав, а не в межах договірних відносин, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що застосування у даному випадку ст. 1212 ЦК України як обраний позивачем спосіб захисту та підставу повернення спірних грошових коштів є неможливим.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що 23 та 29 грудня 2023 року ним помилково перераховано на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 102700,00 грн., від повернення яких відповідач відмовляється. За таких обставин вважає, що вказані кошти збережені відповідачем без достатньої правової підстави та підлягають поверненню. Крім того, зазначає, що у зв`язку з ухиленням відповідача від повернення безпідставно збережених коштів, з ОСОБА_2 підлягають стягненню 3% річних у розмірі 249,86 грн.

Матеріали справи свідчать про те, що за платіжною інструкцією № Р24АD5294 від 23 грудня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 62700,00 грн.(а.с. 5).

З квитанції № T8T3-P359-K6A6-99ХВ від 29 грудня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на картку № НОМЕР_1 , власником якої, згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк», є ОСОБА_2 , грошові кошти у розмірі 40000,00 грн.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що грошові кошти ним були перераховані відповідачу саме без правових підстав, а не в межах договірних відносин. При цьому така правова підстава станом на час звернення до суду відпала.

Належних та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не надано договору про надання послуг, актів виконаних робіт або інших доказів, що підтверджували б факт надання послуг ОСОБА_3 чи ОСОБА_2 колегією суддів не приймаються, оскільки апелянт в той же час зазначає, що підтвердженням того, що послуги не було надано позивачу є роздруківка переписки в месенджері, за якою ОСОБА_1 вимагає закінчення робіт.

Крім того, вказує, що отримавши грошові кошти, ОСОБА_2 повинна була надати послугу особисто, чого нею зроблено не було, а тому грошові кошти отримані нею безпідставно і підлягають поверненню позивачу.

Таким чином, позивач не заперечує наявність договірних відносин із відповідачкою, проте не надає доказів, що наразі підстава (договір), за якої було перераховано кошти, відпала.

Висновок суду про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова