Житомирський апеляційний суд
Справа №282/371/24 Головуючий у 1-й інст. Вальчук В. В.
Категорія 72 Доповідач Трояновська Г. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Трояновської Г.С.

суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу № 282/371/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа орган опіки та піклування в особі Служби в справах дітей Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про позбавлення батьківських прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Вальчука В.В. у смт. Любарі,

в с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з названим позовом та просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обгрунтування позову вказала, що 04.02.2012 вона та ОСОБА_2 уклали шлюб, від якого мають спільних синів - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.12.2021 по справі № 369/5504/21 шлюб між сторонами розірвано.

Позивач вказала, що відповідач з моменту розлучення і до теперішнього часу жодного разу не бачив дітей, взагалі не сплачував аліменти на утримання дітей за рішенням суду, не надавав та не надає жодної допомоги дітям, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток. З моменту повномасштабного вторгнення російської федерації, жодного разу не поцікавився життям дітей, які зареєстровані та проживають у м. Вишневому Київської області, яке піддається постійним обстрілам.

Оскільки батько дітей повністю нехтує обов`язками щодо їх утримання та виховання, не бачиться із синами, а тому, посилаючись на положення ст. 150 СК України, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям дітей, не відвідував і не відвідує їх вдома, в шкільному закладі, на гуртках, не надає матеріальної допомоги дітям та має заборгованість зі сплати аліментів, що підтверджується письмовими доказами. З моменту повномасштабного вторгнення російської федерації, жодного разу не поцікавився щодо життя дітей, хоча у місто Вишневе, де зареєстровані та постійно проживають діти, неодноразово було завдано ракетних ударів, внаслідок чого було вибито вікна та двері в будинку. Вважає твердження відповідача про те, що у зв`язку з інвалідністю він не має можливості піклуватися про дітей, безпідставними, оскільки такий статус він отримав 22.01.2024, в той час як він не надавав будь-якої допомоги дітям протягом 5 років до розірвання шлюбу. Наголошує, що відповідач ніколи не працював, матеріальним забезпеченням сім`ї вона (позивачка) займалася сама. Також вказує, що вона не здійснює перешкоди відповідачу у спілкуванні із дітьми. Водночас, відповідач телефонував їй вночі, коли вона та діти спали, постійно перебуваючи у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння. Також заперечує бажання відповідача спілкуватися із синами, про що свідчать довідки із навчальних закладів, які відвідують діти.

Наголошує, що до розірвання сімейних відносин з 2017 року та до розірвання шлюбу відповідач вів аморальний спосіб життя, постійно крав у неї кошти, золото, вчиняв щодо неї насилля в стані сп`яніння, що призвело до втрати довіри та розірвання шлюбу.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Цвід О.І. доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі. Позивач наголосила, що відповідач не цікавиться дітьми, а оскільки він телефонував вночі, коли всі спали, будучи в стані алкогольного сп`яніння, то вона змушена була заблокувати його номер телефону.

Відповідач ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив відмовити у її задоволенні, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін. Пояснив, що бажає допомагати дітям матеріально наскільки у нього вистачить коштів, оскільки є інвалідом ІІ групи, відрахування аліментів проводиться з пенсії. Також бажає спілкуватися з дітьми, проте позивач заблокувала його номер телефону, а тому він не може додзвонитись ні до неї, ні до дітей, номери телефонів яких йому невідомі. Відвідувати дітей, які проживають в Київській області, не має можливості через скрутний матеріальний стан.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 367 ЦПК України та доводів апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що 04 лютого 2012, між позивачем та відповідачем, було укладено шлюб, який зареєстровано Виконавчим комітетом Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 11, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 .

За час перебування в шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.12.2021 по справі № 369/5504/21 шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 з усіх видів доходу але не менше 30% прожиткового мінімуму на дітей щомісячно, з послідуючою індексацією, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з дня звернення до суду (а.с. 7-10).

Із копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Любарського ВДВС у Житомирському районі Житомирської області ЦМУ МЮ (м. Київ) ВП №73769189 станом на 04.03.2024 сукупний розмір заборгованості становить 41 662, 32 грн (а.с. 11-12).

Судом встановлено, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживає разом із дітьми у АДРЕСА_2 .

Згідно довідок №180 від 27.12.2023 та №1 від 03.01.2024, виданих Вишнівським академічним ліцеєм «Основа» слідує, що за час навчання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у вказаному навчальному закладі, їх батько не підтримував зв`язок з класним керівником та навчальним закладом (а.с.53, 56).

Згідно висновку виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №3/02-1660 від 27.05.2024, на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 23.05.2024 (протокол №5) орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батька ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 109-113).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав щодо синів у зв`язку із невиконанням ним батьківських обов`язків.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вказав, що матеріали справи не містять достатніх відомостей для застосування такої виключної міри як позбавлення відповідача батьківських прав.

Колегія суддів погоджується із судовим рішенням з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Положеннями статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»).

Таким чином, принцип найкращих інтересів дитини, який є одним із фундаментальних принципів, закріплених у міжнародних актах та національному законодавстві України, означає пріоритетне врахування батьками, законними представниками дитини, органами влади, судом та іншими особами інтересів дитини під час вчинення дій або прийняття ними рішень, які спрямовані на задоволення будь-яких індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я та особливостей розвитку.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58 зазначено, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

У національному законодавстві підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст. 165 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні.

У цій справі не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з синами та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей, які залишилася проживати з матір`ю, оскільки батько дітей має інвалідність 2 групи, пов`язану із захворюваннями опорно-рухового апарату та проживає в іншій області. Крім того, відповідач стверджував, що матір дітей створювала йому перешкоди у спілкуванні із дітьми та перестала привозити їх до нього за місцем його проживання в с. Мала Деревичка Житомирського району Житомирської області. Відповідач пояснював, що позбавлений можливості спілкуватися з дітьми у телефонному режимі, оскільки не має їх контактів, а його номер телефону позивач заблокувала. Також через відсутність достатніх коштів, він не може відвідувати дітей, які проживають у Київській області.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, провадження № 61-36905св18, суд касаційної інстанції, відмовляючи у позбавленні батьківських прав, вказав на врахування, зокрема заперечень батька дитини проти позбавлення батьківських прав.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 проти позбавлення батьківських прав заперечував та вказував, що буде намагається покращити ситуацію. Пояснював, що бажає допомагати дітям матеріально та спілкуватися з ними. Це може вказувати про його інтерес до дітей, про бажання брати участь у їх вихованні та змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається мати дітей, не свідчить безумовно про те, що батько не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Колегія суддів зазначає, що бездіяльність відповідача при виконанні батьківських обов`язків, а саме відсутність спілкування з синами, не свідчить про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав відносно дітей, які проживають матір`ю, оскільки існували доведені об`єктивні обставини відсутності можливості такого спілкування ОСОБА_2 із синами (скрутне матеріальне становище, про що свідчать відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 30.04.2024, інформація із висновку виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області №3/02-1660 від 27.05.2024, відсутність контактних номерів телефонів дітей), а враховуючи неприязні відносини, про що зазначає позивачка у своїй позовній заяві та апеляційній скарзі, такі дії відповідача розцінюються як уникнення негативного психологічного впливу і є в певній мірі позитивними стосовно дітей, які є ще достатньо малими, щоб робити відповідні висновки щодо стосунків батьків та дорослих.

Апеляційний суд наголошує, що оскільки батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків між батьками дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів зазначає, що Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та таким, що не містить достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Зазначення у висновку, що гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не виконує батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не цікавиться їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дітьми, не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти, з одного боку носять формальний характер, а з іншого не є категоричними, достатніми і переконливими щодо необхідності застосування такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав відповідача відносно своїх малолітніх дітей. До того ж органом опіки і піклування не враховано наявності конфліктної ситуації між сторонами, не досліджено питання щодо відсутності заперечень позивача у спілкуванні батька із синами, та не заслухано думку самого батька.

Колегія суддів звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач зловживає спиртними напоями чи наркотиками і веде явно аморальний спосіб життя, як зазначає позивачка. Також матеріали справи не містять доказів притягнення ОСОБА_2 до відповідальності за невиконання батьківських обов`язків відносно малолітніх дітей або жорстокого поводження з дітьми, ведення аморального способу життя, що негативно впливає на інтереси дітей, чи те, що ОСОБА_2 засуджений за вчинення умисного злочину щодо дітей, що спростовує наявність зазначених законом підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Апеляційний суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Виходячи із наведеного, встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено його винної поведінки щодо ухилення від виховання синів і свідомого нехтування ним своїми обов`язками, враховуючи бажання відповідача відновити спілкування з синами, розуміння ситуації в ухиленні в певний проміжок часу від виховання та розвитку дітей, бажання та намагання батька дітей брати участь у вихованні синів та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_1 на несплату батьком аліментів після ухвалення рішення у справі № 369/5504/21, як підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , є безпідставними.

Стягнення аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та вказує на спонукання батька до надання дитині належного утримання.

Апеляційний суд зауважує, що наявність заборгованості зі сплати аліментів не є підставою для позбавлення особи батьківських прав (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, постанова Верховного Суду провадження № 61-2175св20, від 02 червня 2022 року у справі № 754/15490/18, провадження № 61-7195св20).

Колегія суддів зазначає, що за встановлених обставин у цій справі немає необхідності на тепер позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав, розривати сімейні зв`язки між дітьми і батьком.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при регулюванні спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 374, 375, 381-384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Любарського районного суду Житомирської області від 03 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11.10.2024.

Головуючий Судді