Справа № 461/1423/21 Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/811/3700/23 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: представника Міністерства охорони здоров`я

Дяк Ю.М., представника Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького Мікуш З.В., представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2

ОСОБА_3 , представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства охорони здоров`я України на рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року, -

ВСТАНОВИВ:

у лютому 2021 року Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та виселення з приміщення.

В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням уточнень, покликається на те, що 27 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 , який діяв в інтересах ОСОБА_2 , та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В. Стверджує, що приміщення АДРЕСА_1 , яким він користується на праві оперативного управління, є частиною цілісного майнового комплексу, а саме бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, і знаходиться у державній власності. Зазначає, що будинок АДРЕСА_2 зареєстрований як наукова бібліотека, не належить до житлового фонду, а приміщення у ньому не набували статусу житлових приміщень. Вважає, шо будівлі, споруди, приміщення, майно, бібліотечні фонди, закріплені за державними бібліотеками на праві оперативного управління є державною власністю незалежно від місця їх знаходження і не підлягають приватизації. Вказує, що відповідно до охоронного договору рішенням Львівського облвиконкому № 130 від 26 лютого 1980 року будинок АДРЕСА_2 , який використовується під бібліотеку, передано як об`єкт культурної спадщини-пам`ятку архітектури у користування та на збереження Львівського національного медичного університету. Наголошує, що вищезазначені обставини унеможливлюють набуття права власності, у тому числі шляхом приватизації, на будинок або окремі приміщення у ньому будь-якій фізичній чи юридичній особі. Звертає увагу, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на приміщення АДРЕСА_1 , в тому числі і за ОСОБА_1 , а відтак він не мав права укладати договір купівлі-продажу приміщення, яке йому не належало.

З наведених підстав просить:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 27 жовтня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Куйбідою-Кришкевич Х.В.;

-позбавити ОСОБА_1 права користування приміщенням бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького за адресою: 79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 6/2;

-виселити ОСОБА_1 з приміщення бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького за адресою: 79000, м. Львів, вул. Січових Стрільців, 6/2.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року у задоволенні позову Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , за участю третьої особи: Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та виселення з приміщення відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду щодо мотивувальної його частини оскаржило Міністерство охорони здоров`я України, яке не брало участі у справі, в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в цій частині є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що при розгляді і вирішенні даного спору судом першої інстанції не з`ясовано правовий статус будинку, у якому знаходиться спірне приміщення, чи таке є приміщенням житлового фонду. Зазначає, що майно, яке закріплено за університетом на праві оперативного управління не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню та передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди Міністерства охорони здоров`я України та конференції трудового колективу, крім випадків, передбачених законодавством. Вказує, що з 1938 року і до сьогодні будинок АДРЕСА_2 використовується як бібліотека Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького і є приміщенням саме наукової бібліотеки і не включався в перелік об`єктів, що підлягають приватизації, не зазнавав поділу чи виділу. Вважає, що будівлі, споруди, приміщення, майно, бібліотечні фонди, закріплені за державними бібліотеками на праві оперативного управління, є державною власністю, незалежно від місця їх знаходження. Звертає увагу, що держава, як власник будинку, не приймала рішення і не ініціювала перед компетентними органами питання щодо зміни статусу будинку чи окремих приміщень будинку, відтак спірне приміщення не змінювало свій статус на житлове. Наголошує, що поданий відповідачем висновок спеціаліста є лише консультаціями та роз`ясненнями особи з питань, що стосується спеціальних знань в певній галузі, а тому має виключно інформаційний характер та не може бути належним і допустимим доказом у даній справі. На думку апелянта, заволодіння нерухомим майном шляхом проведення державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності на це майно, а власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави позбавили володіння нерухомим майном, не втрачає право володіння цим майном, тому законний власник має право витребувати це майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа. З наведених підстав просить рішення суду змінити, зазначивши у його мотивувальній частині, що будинок АДРЕСА_2 є бібліотекою, перебуває у державній власності, не має статусу житлового будинку в цілому та в будинку відсутні житлові квартири.

З апеляційної скарги вбачається, що рішення суду оскаржується лише щодо мотивувальної частини рішення, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в іншій частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч.ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Позивач у справі, Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького, якому відмовлено в задоволенні позову, рішення суду не оскаржує, що свідчить про те, що з рішенням суду про відмову в позові позивач погодився.

Рішення суду оскаржується Міністерством охорони здоров`я України, особою, яка не брала участі у справі, яка вважає, що оскаржуваним рішенням порушуються його права та законні інтереси.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України про те, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки, як особи, яка не була залучена до участі у справі, апеляційний суд виходить з наступного.

Частина 1 статті 352 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини 3 статті 352 ЦПК України після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку, що для набуття особою, яка не брала участі у справі, права апеляційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим рішенням питання про щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків.

Мається на увазі, що судове рішення, оскаржуване особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, свобод, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто і вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або містити судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки цієї особи.

Звернувшись з апеляційною скаргою, Міністерство охорони здоров`я України просить рішення суду змінити, зазначивши у його мотивувальній частині, що «будинок АДРЕСА_2 є бібліотекою, перебуває у державній власності, не має статусу житлового будинку в цілому та в будинку відсутні житлові квартири».

Тобто, апелянт погодився з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, однак просить змінити мотивувальну частину рішення, зазначивши у його мотивувальній частині, що «будинок АДРЕСА_2 є бібліотекою, перебуває у державній власності, не має статусу житлового будинку в цілому та в будинку відсутні житлові квартири».

Зміна мотивувальної частини оскаржуваного рішення мотивована необхідністю встановлення цих обставин для створення преюдиціальності встановлених фактів при вирішенні інших судових спорів, що розглядаються судами.

Вважаючи, що оскаржуваним рішенням суду порушуються права та інтереси Міністерства охорони здоров`я України і що оскаржуване рішення суду безпосередньо впливає на права, інтереси та обов`язки Міністерства охорони здоров`я, апелянт покликається на те, що спірне нерухоме майно входить до переліку окремого нерухомого майна державної форми власності, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України, що наукова бібліотека на вул. Січових Стрільців,6 у м. Львові закріплена на праві оперативного управління за Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького, який безпосередньо підпорядкований МОЗ України, а власником бібліотеки (приміщення бібліотеки) є держава, однак обґрунтовуючи свої висновки суд першої інстанції про це в мотивувальній частині не зазначив.

Апелянт покликається на те, що незважаючи на долучення позивачем до матеріалів справи документів, що посвідчують факт державної форми власності спірного нерухомого майна, що належить до сфери управління Міністерства охорони здоров`я України, суд першої інстанції дійшов інших висновків щодо належності приміщення по АДРЕСА_2 на праві власності, зазначивши про це в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, а також невірно визначив правовий статус спірних приміщень, як житлових, відтак в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суд першої інстанції вирішив питання про права Міністерства охорони здоров`я України на спірне приміщення, що належить до сфери його управління.

Аналізуючи оскаржуване рішення, враховуючи те, що мотивувальна частина оскаржуваного рішення суду містить висновки суду про статус приміщення по АДРЕСА_2 та належність його на праві власності, колегія суддів вважає, що обґрунтованими доводи Міністерства охорони здоров`я України, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вирішив питання про його права та інтереси.

Апелянт вважає Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького належним позивачем у даній справі, оскільки будинок АДРЕСА_2 , частина приміщень якого використовується під бібліотеку університету, знаходиться в оперативному управлінні Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, а відтак вважає правомірним звернення до суду з даним позовом саме університету.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, Львівський національний медичний університет імені Данила Галицького покликається на те, що приміщення АДРЕСА_1 є державною власністю та є частиною цілісного майнового комплексу, а саме бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького, а тому спірне приміщення не підлягає приватизації.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив наступне.

Згідно з реєстраційним свідоцтвом № 56 від 16 червня 1976 року, виданим Львівським міським відділом культури, по вулиці 17 вересня (з 1991 року ОСОБА_5 ), 6 зареєстрована Наукова бібліотека державного медичного інституту.

Львівський державний медичний університет ім. Данила Галицького листом від 25 травня 1999 року № 01-15/73 у відповідь на звернення мешканців квартир АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 відноситься до житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні Львівського державного медичного університету ім. Данила Галицького, однак оскільки будинок АДРЕСА_2 , а відповідно і квартири в ньому, знаходиться в аварійному стані, Львівський державний медичний університет ім. Данила Галицького не може вирішувати питання про приватизацію квартир. (т. 2 а.с. 240)

Листом Управління житлово-комунального господарства Львівської обласної державної адміністрації від 03 липня 2002 року № П-128 рекомендовано керівництву Львівського державного медичного університету ім. Данила Галицького сприяти задоволенню потреб громадян у здійсненні приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у повному господарському віданні, оскільки при обстеженні встановлено, що будинок знаходиться у задовільному стані і загрози обвалу не виявлено, у зв`язку з чим створення перешкод у проведенні приватизації є безпідставним (т. 2 а.с. 241).

Згідно з листом Міністерства охорони здоров`я України від 02 грудня 2004 року № 14-12/22/786 будівля наукової бібліотеки Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького як цілісний майновий комплекс, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , є державною власністю, закріплена за Львівським національним медичним університетом імені Данила Галицького на правах оперативного управління і не підлягає відчуженню як житловий фонд (т. 1 а.с. 7).

Інформація, зазначена у листі Міністерства охорони здоров`я України від 02 грудня 2004 року №14-12/22/786, стосується бібліотеки, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , а не будинку в цілому.

Згідно з листом Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради від 09 лютого 2008 року № 94/284 будинок на АДРЕСА_2 включений в перелік пам`яток архітектури м. Львова саме як житловий будинок XIX-XX ст. за охор. № 50 на підставі рішення Львівського облвиконкому № 130 від 24 лютого 1980 року (т. 2 а.с. 242).

З матеріалів справи вбачається, що загальна площа будинку АДРЕСА_2 становить 2315,8 кв.м., в тому числі приміщення наукової бібліотеки площею 1280 кв.м.

Комісією в складі: директора ЛКП «Айсберг» Луцишина А.М., провідного спеціаліста групи технічного нагляду управління житлового господарства Департаменту житлового господарства та інфраструктури ОСОБА_6 , спеціаліста I категорії відділу житлового господарства Галицької районної адміністрації Львівської міської ради М.Стецишин, директора студмістечка Національного медичного університету імені Данила Галицького І.Дідуха, з виходом на місце при обстеженні будинку АДРЕСА_2 встановлено, що в будинку розміщені сім квартир: на першому поверсі три, на другому дві і на третьому дві, решту приміщень займає бібліотека, що підтверджується актом від 13 червня 2007 року, складеним вищезазначеною комісією (т. 2 а.с. 251).

Листом Галицької районної адміністрації від 17 жовтня 2022 року № 31-вих-86113 у відповідь на адвокатський запит повідомлено, що будинок АДРЕСА_2 є багатоквартирним (т. 2 а.с. 190).

Згідно з висновком будівельно-технічного дослідження № 1148, складеним 14 травня 2008 року Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз за заявою мешканців будинку АДРЕСА_9 (не враховуючи приміщень бібліотеки) може функціонувати незалежно, як окремо визначений об`єкт, беручи до уваги технічну документацію на квартири. Бібліотека може бути господарським об`єктом із завершеним циклом послуг і може бути структурним підрозділом ЦМК Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького. Квартири з бібліотекою не мають спільного циклу господарювання, мають незалежні внутрішньобудинкові інженерні мережі, опалення, електропостачання, газопостачання і тому виділення квартир в будинку АДРЕСА_2 в натурі не вплине на господарювання ЦМК Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького. Квартири в будинку АДРЕСА_2 відповідають п. 2.22 ДБН В 2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (т. 3 а.с. 2-6).

Згідно з висновком спеціаліста з будівельно-технічних досліджень № 11124, складеним 24 листопада 2008 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, будинок АДРЕСА_2 є житловим будинком, який складають сім житлових квартир, обладнаних відповідними необхідними для постійного проживання приміщеннями (житловими кімнатами і підсобними приміщеннями) та приміщення (переобладнане з житлового), в якому розміщена бібліотека, яке може бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин та структурним підрозділом цілісного майнового комплексу Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького (т. 3 а.с. 7-15).

Листом Львівського національного медичного університету імені Данила Галицького від 17 березня 2023 року № 01-14/104 повідомлено, що у рахунках, які університет отримує від ЛКП «Львівтеплоенерго», окремою позицією виділено кількість та вартість спожитої теплової енергії та теплового навантаження мешканцями по АДРЕСА_2 на загальну площу 392,5 кв.м. за тарифами для населення, решта площі (бібліотека) за тарифами для бюджетних установ.

За таких встановлених судом першої інстанції обставин справи, враховуючи те, що будинок АДРЕСА_2 включений в перелік пам`яток архітектури м. Львова як житловий будинок, приміщення бібліотеки займає лише частину приміщень, яке переобладнано з житлових приміщень, а іншу частину приміщень займають житлові квартири, які не пов`язані з бібліотекою спільним циклом господарювання, мають незалежні внутрішньобудинкові інженерні мережі, опалення, електропостачання, газопостачання, а нарахування плати за надання комунальних послуг мешканцям квартир та бібліотеці здійснюється за різними тарифами, колегія суддів вважає відсутніми підстави вважати будинок АДРЕСА_2 в цілому бібліотекою, вважати, що в будинку відсутні житлові квартири і що будинок взагалі не має статусу житлового, оскільки, як встановлено судом, у ньому розташовані житлові квартири.

Встановлені судом першої інстанції обставини з приводу того, що в будинку АДРЕСА_2 розташовані квартири, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не спростовані позивачем належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який встановивши фактичні обставини справи, дійшов висновку про те, що частина будинку АДРЕСА_2 використовується Львівським національним медичним університетом ім. Данила Галицького для розміщення бібліотеки, а в частині будинку розташовані житлові квартири, що спростовує доводи апелянта та наявність підстав для зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду із зазначенням в мотивувальній частині рішення про те, що в будинку відсутні житлові квартири.

Колегія суддів доходить висновку про те, що відсутні підстави вважати будинок АДРЕСА_2 таким, що не має статусу житлового будинку в цілому, і що спірний будинок в цілому є бібліотекою.

Доводи апеляційної скарги про те, що в будинку АДРЕСА_2 відсутні житлові квартири, а сам будинок в цілому є бібліотекою, яка є цілісним майновим комплексом університету, не заслуговують на увагу, оскільки наявними в матеріалах справи доказами в їх сукупності підтверджується, що будинок АДРЕСА_2 є будинком, який складають, сім житлових квартир, обладнаних відповідними необхідними для постійного проживання приміщеннями (житловими кімнатами і підсобними приміщеннями), що впродовж тривалого часу позивачем визнавалося і не заперечувалося, та приміщення (переобладнане з житлового), в якому розміщена бібліотека Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького.

За вищенаведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України, зміни мотивувальної частини оскаржуваного рішення суду із зазначенням у його мотивувальній частині, що «будинок АДРЕСА_2 є бібліотекою, перебуває у державній власності, не має статусу житлового будинку в цілому та в будинку відсутні житлові квартири».

Апеляційна скарга Міністерства охорон здоров`я України не містить інших доводів для зміни оскаржуваного рішення суду.

Стаття 367 ЦПК України передбачає межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Частина 1 статті 367 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

А відтак, враховуючи положення частини 1 статті 367 ЦПК України, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Міністерства охорони здоров`я України слід відмовити.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Міністерства охорони здоров`я України залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 25 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк