Дата документу 11.10.2024 Справа № 335/2362/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/2362/24 Головуючий у першій інстанції: Рибалко Н.І.
Провадження № 22-ц/807/1549/24
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И ЛА:

01.03.2024 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просить суд стягнути із відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 9558 від 06.12.2019 у розмірі 167 808,91 грн., з яких: 116 109,83 грн. суми залишку простроченого кредиту, 2,00 грн. сума прострочених відсотків, 51 697,08 грн. суми прострочених комісії, а також понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 грудня 2019 року між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 , укладено кредитний договір № 9558, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом в повному обсязі.

Банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 150 192,00 грн.; дата надання кредиту 16.12.2019 року; кінцева дата погашення кредиту 16.12.2024 року; строком на 60 місяців; цільове призначення - на споживчі потреби; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 16.12.2019 по 15.04.2021 - 3% від суми кредиту; з 16.04.2021 по 15.07.2022 - 2,5% від суми кредиту; з 16.07.2022 по 15.10.2023 - 1,5% від суми кредиту; з 16.10.2023 по 16.12.2024 - 0,925% від суми кредиту. Крім того, процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних, процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,0 % річних.

Відповідно до п. 1.4. Кредитного договору кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок НОМЕР_1 , відкритий у банку. Факт видачі кредитних коштів та користування ними підтверджується виписками банку, які додаються до позовної заяви та розрахунком заборгованості.

Крім цього, 16 грудня 2019 року, між відповідачем та ПрАТ «Страхова компанія УНІКА-ЖИТТЯ» було укладено договір добровільного страхування життя клієнтів № BP-9558, предметом якого є майнові інтереси, що не суперечать закону та пов`язані з життям застрахованої особи. Страховим агентом та вигодонабувачем, у разі настання страхового випадку, виступає АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО». Як зазначено в п. 3.6. Договору страхування та п. 1.5 Кредитного договору, розмір страхового платежу, здійсненого на користь страховика, становив 16 092,00 грн. Страхування відповідача було супровідною до кредитного договору послугою.

Відповідач ОСОБА_1 заборгованість не погасив, у зв`язку з чим станом на 23.01.2024 загальний її розмір становить 167 808,91 грн.

Просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 9558 від 06.12.2019 у розмірі 167 808,91 грн.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» заборгованість за кредитним договором № 1915 від 06.12.2019 року у розмірі 116 111 гривень 83 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» судовий збір у розмірі 1 676 гривень 13 копійок.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду АТ «Банк Кредит Дніпро» подало апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи безпідставно застосовано висновок Великої Палати Верховного Суду наведений у Постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19, порушено норми матеріального та процесуального права.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам матеріального та процесуального законодавства.

Судом встановлено, що 16.12.2019 АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 9558 відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у тимчасове платне користування грошові кошти на споживчі потреби, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом в повному обсязі.

Згідно з п. 1.2. кредитного договору, банк надав відповідачу грошові кошти на наступних умовах: сума кредиту 150 192,00 грн.; дата надання кредиту 16.12.2019 року; кінцева дата погашення кредиту 16.12.2024 року; строком на 60 місяців; цільове призначення - на споживчі потреби; щомісячна комісія за обслуговування кредиту: з 16.12.2019 по 15.04.2021 - 3% від суми кредиту; з 16.04.2021 по 15.07.2022 - 2,5% від суми кредиту; з 16.07.2022 по 15.10.2023 - 1,5% від суми кредиту; з 16.10.2023 по 16.12.2024 - 0,925% від суми кредиту. Крім того, процентна ставка за користування кредитом на строкову заборгованість - 0,001 % річних, процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,0 % річних.

Відповідно до п. 1.4. кредитного договору, кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок НОМЕР_1 , відкритий у банку. Факт видачі кредитних коштів та користування ними підтверджується виписками банку, які додаються до позовної заяви та розрахунком заборгованості.

Пунктом 2.1 Кредитного договору передбачено, що відповідач мав здійснювати платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів та щомісячної комісії у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів, які є обов`язковим платежем. Дати погашення та розмір обов`язкового платежу визначені в розділі 4 цього договору (п. 2.2. Кредитного договору).

Разом з тим, договором передбачено стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 1 по 15 місяць у розмірі 4 505,78 грн.; з 16 по 30 місяць 3754,80 грн.; з 31 по 45 місяць 2 252,88 грн.; з 46 по 60 місяць -1 389,28 грн.

Відповідно до розрахунку заборгованості до кредитного договору № 9558 від 16.12.2019 року у ОСОБА_1 станом на 23.01.2024 утворилась заборгованість у розмірі 167 808,91 грн., з яких: 116 109,83 грн. суми залишку простроченого кредиту, 2,00 грн. сума прострочених відсотків, 51 697,08 грн. суми прострочених комісії.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що стягненню підлягає виключно суми залишку простроченого кредиту та прострочених відсотків, оскільки положення кредитного договору щодо сплати комісії, є нікчемними та відповідно, нараховані суми не підлягають стягненню.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Матеріали справи містять кредитний договір № 9558 укладений між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 від 16.12.2019 року, який недійсним не визнавався, відповідачем (боржником) з підстав безгрошовості у порядку ст. 1051 ЦК України не оскаржувалась.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Таким чином, підписавши договір відповідач підтвердив, що він в повній мірі ознайомився з умовами отримання кредиту, розміром процентів за користування кредитними коштами.

Наданий банком розрахунок відповідачем в частині стягнення процентів належними і допустимими доказами не спростований.

Отже, колегія суддів вважає встановленим існування між сторонами кредитних правовідносин, узгодженість процентної ставки.

Щодо щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Колегія суддів звертає увагу, що апелянтом ототожнюється поняття комісії за розрахунково-касове обслуговування, яке включається до загальних витрат за споживчим кредитом відповідно до п. 2 абз. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» та щомісячна комісія за обслуговування кредиту розмір якої встановлено пунктом 1.2 кредитного договору № 9558 укладений між АТ «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» та ОСОБА_1 від 16.12.2019 року, що є помилковим висновком. Як наслідок, доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права є необґрунтованими.

Твердження апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права не містять жодного обґрунтування та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи колегією суддів.

Щодо тверджень апеляційної скарги про безпідставність застосування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду наведеного у Постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 колегія суддів зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).

У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom"), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц , зазначила, що правові висновки суду, у тому числі касаційної інстанції, формулюються виходячи з конкретних обставин справи. Тобто, на відміну від повноважень законодавчої гілки влади, до повноважень суду не належить формулювання абстрактних правил поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певних норм права.

У постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19, провадження №14-44цс21 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Таким чином, суд приймає до уваги саме висновки щодо застосування певних норм права до спірних правовідносин, з урахуванням подібності та/або відмінності спірних правовідносин.

Застосування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду наведеного у Постанові від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 стосується порядку застосування норм Закону України «Про споживче кредитування», що регулює спірні правовідносини.

Зазначене спростовує твердження апеляційної скарги щодо безпідставність застосування судом першої інстанції висновку Великої Палати Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш

детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» залишити без задоволення.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді: