Справа № 683/1891/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Старокостянтинів

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі: головуючої судді Сагайдак І.М.

секретаря Повзун С.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

адвоката Величко В.І.

представника відповідача ОСОБА_2

адвоката Іваницького А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Старокостянтинів в режимі відеоконференції цивільну справу №683/1891/24, 2/683/880/2024 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 вказує, що заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 листопада 2015 року у цивільній справі №683/2112/15-ц було стягнуто з ОСОБА_2 на його користь 210664 грн. 13 коп. боргу за договорами позики від 05 серпня 2013 року та від 24 серпня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, а також 2106 грн. 64 коп. судових витрат.

На виконання вказаного рішення суду було видано виконавчий лист, який неодноразово пред`являвся до виконання, однак стягнення не відбулось.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року на підставі заяви ОСОБА_2 заочне рішення було скасовано, справу призначено до судового розгляду.

На підставі постанови державного виконавця від 02 березня 2023 року виконавче провадження щодо примусового виконання заочного рішення від 16 листопада 2015 року було закінчено, а також було припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_2 та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

В подальшому рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року у цій же справі стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 210664 грн. 13 коп. боргу за договорами позики від 05 серпня 2013 року та від 24 серпня 2013 року з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, а також 2106 грн. 64 коп. судових витрат.

Вказане рішення суду пред`явлено до примусового виконання, однак на дату подачі позову залишається не виконаним.

Позивач зазначає, що від державного виконавця йому стало відомо, що у період між скасуванням судом заочного рішення та ухваленням нового рішення про стягнення боргу, ОСОБА_2 , діючи недобросовісно, допустив зловживання правом з метою приховування майна та уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а саме, відчужив на

підставі договору купівлі-продажу від 08 березня 2023 року для ОСОБА_3 належний йому на праві власності автомобіль марки «IKCO» моделі «SAMAND», 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 .

На переконання позивача, вказаний договір направлений на уникнення виконання непогашеної заборгованості за рішенням суду від 21 березня 2023 року, а тому просить визнати його недійсним.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 13 червня 2024 року у даній справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в загальному порядку.

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 вересня 2024 року підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Величко В.І. позов підтримав, просить його задовольнити у повному обсязі з підстав, заявлених у позовній заяві. Також просить врахувати, що хоча відповідач ОСОБА_2 під час розгляду даної справи повністю погасив заборгованість, яка була присуджена на користь ОСОБА_1 рішенням суду від 21 березня 2023 року, однак вже після пред`явлення даного позову з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 постановою Хмельницького апеляційного суду від 13 серпня 2024 року було стягнуто інфляційні втрати та три проценти річних в зв`язку із простроченням виконання боргу за цими ж договорами позики. Ця заборгованість залишається непогашеною, тому наполягає на задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Іваницький А.М. просить у задоволенні позову відмовити. Підтримав доводи, викладені ним у відзиві, вказавши, що ОСОБА_2 є вільним в укладенні правочину щодо належного йому майна та виборі контрагента, умов правочину, а тому цей правочин є правомірним. При цьому, просить врахувати, що позивачем не надано жодних переконливих доказів щодо недійсності цього правочину, лише припущення та ймовірності, які не можуть братись судом до уваги. Крім того, на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу не існувало жодних обтяжень щодо належного ОСОБА_2 майна. Також просить врахувати, що станом на 26 червня 2024 року ОСОБА_2 повністю погасив свої боргові зобов`язання перед ОСОБА_1 , що були визначені рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року суду у цивільній справі №683/2112/15-ц, а тому відсутнє будь-яке порушене ОСОБА_2 право позивача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідачка ОСОБА_3 , яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. У визначений судом строк відзив на позов не подавала, однак подала заяву, у якій просить у задоволенні позову відмовити через необґрунтованість позовних вимог.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що у серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 210664 грн. 13 коп. боргу за договорами позики від 05 серпня 2013 року та від 24 серпня 2013 року з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Заочним рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 листопада 2015 року (цивільна справа №683/2112/15-ц) позов ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 118286 грн. боргу за договорами позики та 92378,13 грн. інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 210664 грн. 13 коп., а також 2106 грн. 64 коп. судових витрат.

Вказане рішення суду було звернуто до примусового виконання й відповідне виконавче провадження №68107060 перебувало на виконанні у Старокостянтинівському відділі державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі Старокостянтинівський відділ ДВС).

Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 23 лютого 2023 року за заявою відповідача ОСОБА_2 вищезазначене заочне рішення суду було скасовано, а цивільну справу №683/2112/15-ц призначено до судового розгляду.

На підставі постанови державного виконавця Старокостянтинівського відділу ДВС Ліщук Д.О. від 02 березня 2023 року виконавче провадження №68107060 щодо примусового виконання виконавчого листа №683/2112/15-ц, виданого 09 лютого 2016 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області на підставі заочного рішення від 16 листопада 2015 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 210664 грн. 13 коп. боргу за договорами позики та 2106 грн. 64 коп. судових витрат закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із скасуванням рішення на підставі якого був виданий виконавчий документ.

Цією ж постановою державного виконавця було припинено чинність арешту майна боржника ОСОБА_2 та скасовано усі інші заходи примусового виконання рішення.

08 березня 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №6844/2023/3694203, згідно якого ОСОБА_2 відчужив для ОСОБА_3 належний йому на праві власності автомобіль марки «IKCO» моделі «SAMAND», 2008 року випуску, VIN: НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_1 .

21 березня 2023 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області у цивільній справі №683/2112/15-ц ухвалено рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 65418 грн. боргу за договором позики від 05 серпня 2013 року та 52868 грн. боргу за договором позики від 24 серпня 2013 року, а також 92378 грн. 13 коп. суми заборгованості із врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, а всього 210664 грн. 13 коп. та 2106 грн. 64 коп. судових витрат.

Вказане рішення суду набрало законної сили 06 червня 2023 року, було звернуто до примусового виконання і з 28 листопада 2023 року відповідне виконавче провадження №73462931 перебувало на виконанні у Хмельницькому відділі державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі Хмельницький відділ ДВС).

За повідомленням начальника Хмельницького відділу ДВС Хабаля Р.Я. від 22 травня 2024 року №30525/1 станом на 22 травня 2024 року стягнення за виконавчим провадженням №73462931 не проводились, заборгованість за виконавчим документом №683/2112/15-ц ОСОБА_2 не погашена.

26 червня 2024 року начальником Хмельницького відділу ДВС Хабалем Р.Я. винесено постанову, якою виконавче провадження №73462931 щодо примусового виконання виконавчого листа №683/2112/15-ц, виданого 24 листопада 2023 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області на підставі рішення від 21 березня 2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 210664 грн. 13 коп. боргу за договорами позики та 2106 грн. 64 коп. судових витрат, закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із фактичним виконанням у повному обсязі рішення згідно із виконавчим документом.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) продає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 08 березня 2023 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 вказував, що цей договір направлений на уникнення погашення боржником ОСОБА_2 заборгованості за рішенням суду від 21 березня 2023 року та укладений з метою приховування належного йому транспортного засобу від наступного звернення стягнення на це майно в рахунок погашення боргу за невиконаним зобов`язанням.

Вирішуючи у даній справі питання щодо наявності підстав вважати спірний правочин таким, що укладений на шкоду кредитору, суд виходить з наступного.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорюються відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі №567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспорюваного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21 (провадження № 61-550св22), у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі №582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16 (провадження №12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до

спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного

Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

При цьому, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі №504/112/22 (провадження №61-1582св23), мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Очевидно, що коли кредитор вже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 у повному обсязі погасив заборгованість за договорами позики від 05 серпня 2013 року та від 24 серпня 2013 року в сумі 210664,13 грн., а також 2106,64 грн. судових витрат, які були з нього стягнуті на користь ОСОБА_1 рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2023 року у цивільній справі №683/2112/15-ц, в зв`язку із чим 26 червня 2024 року відповідне виконавче провадження №73462931 було закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Величко В.І. підтвердив факт повного погашення відповідачем ОСОБА_2 заборгованості, яка була визначена рішенням суду від 21 березня 2023 року.

Враховуючи, що станом на 26 червня 2024 року ОСОБА_2 погасив борг у повному обсязі, в зв`язку із чим право вимоги ОСОБА_1 задоволено, тому у суду відсутні правові підстави для застосування конструкція фраудаторного правочину, а саме, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 08 березня 2023 року з підстав укладення цього правочину внаслідок недобросовісності, зловживання цивільними правами на шкоду правам кредитора, з метою уникнення звернення стягнення кредитором на належний боржнику транспортний засіб.

При цьому, доводи представника позивача про те, що на час розгляду даної справи заборгованість ОСОБА_2 у повному обсязі не сплачена, оскільки 13 серпня 2024 року Хмельницький апеляційний суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних за час прострочення виконання вищезазначеного зобов`язання, суд до уваги не приймає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стверджуючи про наявність непогашеної заборгованості перед ОСОБА_1 , сторона позивача не надала суду жодних доказів, які б підтверджували наявність такої заборгованості на час ухвалення судом рішення.

Крім того, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовом, позивач обґрунтовував позовні вимоги тим, що ОСОБА_2 уклав спірний правочин з метою уникнення звернення стягнення на транспортний засіб для погашення заборгованості, присудженої з нього рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 21 березня 2021 року.

Суд розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог, а тому доводи представника позивача ОСОБА_4 про те, що у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 існує заборгованість, яка виникла на підставі постанови Хмельницького апеляційного суду від 13

серпня 2024 року, виходять за межі заявлених позовних вимог, оскільки обставини, на які він посилається виникли після подачі даного позову та не були підставами цього позову.

З огляду на викладене, у задоволення позову слід відмовити.

Керуючись, ст.12, 12, 76, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя: