ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3701/24 Справа № 201/2141/23 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стрєльніков Євгеній Анатолійович, на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року в цивільній справі номер 201/2141/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , третя особи фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з метою пошуку і придбання квартири позивачка звернулася до ріелтера ФОП ОСОБА_3 , з яким 11.02.2022 року уклала договір про надання послуг №03/11. На виконання договору ріелтером підшукана квартира АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_1 . Позивачка оглянула квартиру, сторони погодили ціну в розмірі 2002000,00 грн. На підтвердження домовленостей 11.02.2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений попередній договір, яким сторони обумовили укласти основний договір купівлі-продажу квартири у строк до 04.04.2022 року. За цим договором позивачка сплатила відповідачці частку вартості квартири в сумі 28000,00 грн. Відповідачка прийняла вказану суму в рахунок загальної суми продажу квартири. Пунктом 5.1. попереднього договору передбачено, що передача грошей відбулася перед підписанням цього договору і сторони підтверджують цей факт своїми підписами на цьому договорі.

Однак 24.02.2022 року через військову агресію рф проти України та введення воєнного стану на території України, державні реєстри, в тому числі реєстр прав власності на нерухоме майно, була закриті. Нотаріуси не здійснювали оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості. Позивачка чекала до квітня 2022 року можливості укласти договір купівлі-продажу квартири, але відповідачка телефоном повідомила, що передумала продавати квартиру і не повернула грошові кошти в сумі 28000,00 грн. Отже, договір купівлі - продажу квартири укладений не був. Натомість, користування грошовими коштами позивачки тривало 60 днів, а прострочення виконання зобов`язань з 12.04.2022 року склало 262 дні.

Позивачка просила суд стягнути зі ОСОБА_1 основну суму боргу в розмірі 28000,00 грн, 3% річних в розмірі 602,96 грн, інфляційні витрати в розмірі 4730,60 грн, плату за користування чужими грошовими коштами в розмірі 460,27 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами - задоволено частково.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 28000,00 грн, три проценти річних в розмірі 602,96 грн, інфляційні витрати в розмірі 4730,60 грн., а всього 33333,56 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2024 року заяву відповідачки ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особи фізична особа - підприємець ОСОБА_3 , про стягнення боргу, трьох процентів річних, інфляційних витрат, плати за користування чужими грошовими коштами - залишено без задоволення.

Із вказаним заочним рішенням в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стрєльніков Є.А., подала апеляційну скаргу, просила скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2023 року у справі №201/2141/23 в оскаржуваній частині і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, або змінити рішення, задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 28000,00 грн; здійснити перерозподіл судових витрат у зв`язку зі зміною рішення; вирішити питання про поворот виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2023 року у справі №201/2141/23, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три процента річних в розмірі 602,96 грн, інфляційні витрати в розмірі 4730,60 грн, виконавчий збір 533,36 грн, а всього 5866,92 грн. Судові витрати в розмірі судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1488,60 грн покласти на позивачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Попередній договір від 11.02.2022 року укладений не в нотаріальній формі, як того вимагають приписи статей 635,657 ЦК України. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, відповідно до положень статті 220 ЦК України, такий договір є нікчемним, а тому отриманий за попереднім договором аванс 28000,00 грн підлягає поверненню.

Покладеними у справу доказами не доведено, що відповідачка відмовлялась виконувати умови попереднього договору, зокрема, позивачка не надала суду докази невиконання відповідачкою умов попереднього договору.

Між тим, предмет майбутнього продажу готовий для продажу з моменту укладання попереднього договору, зокрема, є вільним від мешканців, що стало причиною неявки відповідачки в суд, адже повідомлення суду надходили на адресу квартири, яка підготовлена для продажу на виконання попереднього договору і позивачка в ній не проживала, тому не отримувала повідомлень про надходження на пошту судових викликів у цій справі.

Таким чином висновок суду про початок зобов`язання повернути аванс з 11.04.2022 року є передчасним.

Застосування судом до укладеного сторонами справи попереднього договору положень статті 220 ЦК України про нікчемність договору, правові наслідки для якого передбачені частиною першою статті 216 ЦК України, виключає можливість дослідження виконання зобов`язань за цим договором.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення судових витрат з оплати судового збору, суд

першої інстанції, з урахуванням задоволення позову частково, стягнув з відповідачки на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Припис частини першої статті 141 ЦПК України покладає судовий збір на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, не передбачаючи можливості непропорційного розподілу для випадків як мінімальної, так і максимальної ставок. Таким чином, стягуючи судовий збір у повному обсязі, суд першої інстанції не тільки вийшов за межі повноважень, наданих процесуальним законом, а й порушив встановлену законодавцем міру справедливості, відповідно до якої санкція у вигляді судового збору є пропорційним втручанням у право власності особи за результатом правового спору.

Від позивачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Самсонова Н.В., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити апеляційну скаргу відповідачки без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2023 року у справі №201/2141/23 - без змін.

Суд першої інстанції абсолютно вірно встановив, що у строк до 11.04.2022 року між сторонами не було укладено основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, склад якого визначено у попередньому договорі, внаслідок чого між сторонами виник спір щодо повернення авансової суми, на умовах, визначених договором та законом. Повернення сплаченого авансу залежить від самого факту не укладення основаного купівлі-продажу нерухомого майна, а не підстав чому це сталося.

Основний договір купівлі-продажу квартири між позивачкою та відповідачкою не був укладений, а відповідно умови попереднього договору не були виконані. Твердження відповідачки, про те, що квартира готова до продажу й є вільною насправді не відповідають дійсності. При перевірці судом першої інстанції місця реєстрації відповідачки, було встановлено, що вона зареєстрована саме за адресою: квартира АДРЕСА_1 , а відповідно квартира жодним чином не була вільна й готова до продажу.

В суді першої інстанції, а ні відповідачка, а ні її представник не заперечували з приводу природи суми в розмірі 28000,00 грн, яку відповідачка отримала від позивача за попереднім договором. Вони обидві погоджувалися, що це аванс, проте добровільно відповідачка не бажала його повертати. Навіть у своїй апеляційній скарзі, представник відповідачки просить: задовольнити позовні вимоги позивача частково стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму авансу в розмірі 28000,00 грн.

Аванс підлягає поверненню особі, яка його сплатила, лише у випадку невиконання зобов`язання, за яким передавався аванс, незалежно від того, з чиєї вини це відбулося (висновок про застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 910/12382/17).

Правовідношення, в якому у зв`язку із фактичним закінченням строку виконання зобов`язання відповідача (постачальника, продавця) виникло зобов`язання повернути позивачу (покупцю) суму попередньої оплати (тобто сплатити грошові кошти) відповідно до ч. 2 ст. 693 ЦК України, є грошовим зобов`язанням.

Протягом всього судового процесу в суді першої інстанції відповідачка зловживала своїми правами та не з`являлася до суду, це також стосується й її представника, який переносив судові засідання та затягував справу. Тому в такому випадку суд мав право відступити від принципу пропорційності й покласти на сторону судові витрати повністю. Саме це й було зроблено судом першої інстанції під час винесення заочного рішення у справі №201/2141/23 від 15.06.2023 року, суд стягнув з відповідачки на користь позивачки витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн.

Відповідно до частини 2 прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла на час відкриття апеляційних проваджень у цій справі) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, апеляційний суд переглядає рішення саме в цій частині.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що 11.02.2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений у простій письмовій формі попередній договір, предметом якого є зобов`язання сторін в майбутньому, в строк до 11.04.2022 року включно, укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, а саме, квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцеві на підставі договору купівлі - продажу від 30.01.2003 року №461929 (а.с. 5-6).

Відповідно до п. 2.1. договору продавець згоден продати, а покупець згоден купити зазначену квартиру за визначену сторонами ціну у розмірі 2002000,00 гривень, що складає згідно з комерційним курсом 71500,00 доларів США.

Пунктом 5.1. попереднього договору обумовлено, що у якості підтвердження своїх намірів укласти основний договір, під час підписання цього договору покупець оплачує частку вартості квартири в сумі 28000,00 гривень, що складає згідно з комерційним курсом 1000,00 доларів США, а продавець приймає вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу квартири. Передача грошей відбулася перед підписанням цього договору і сторони підтверджують цей факт своїми підписами на цьому договорі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості.

Такий висновок, суду є правильним, з яким погоджується й апеляційний суд.

Відповідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Як визначено ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 657 ЦК України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з нормою ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Судом встановлено, що 11.02.2022 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений у простій письмовій формі попередній договір, предметом якого є зобов`язання сторін в майбутньому, в строк до 11.04.2022 року включно, укласти договір купівлі-продажу об`єкту нерухомості у нотаріальній формі на умовах, визначених цим договором, а саме, квартири АДРЕСА_1 , яка належить продавцеві на підставі договору купівлі - продажу від 30.01.2003 року №461929.

Пунктом 5.1. попереднього договору обумовлено, що у якості підтвердження своїх намірів укласти основний договір, під час підписання цього договору покупець оплачує частку вартості квартири в сумі 28000,00 гривень, що складає згідно комерційного курсу 1000,00 доларів США, а продавець приймає вказану суму грошей в рахунок загальної суми продажу квартири. Передача грошей відбулася перед підписанням цього договору і сторони підтверджують цей факт своїми підписами на цьому договорі.

Договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна не укладений.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення авансового платежу в певній сумі, і в цій частині судове рішення не оскаржується.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правильність застосування правила ч. 2 ст. 625 ЦК України при нарахуванні інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних на вимоги про повернення авансу підтверджені у постанові Великої Палати Верховного Суд від 07.07.2020 року у справі №296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19).

З огляду на наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачки інфляційних втрат в розмірі 602,96 грн та трьох процентів річних в розмірі 4730,60 грн від простроченої суми боргу в розмірі 28000,00 грн.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги про розгляд справи за відсутності відповідачки, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідачка ОСОБА_1 в судові засідання, призначені на 07.04.2023 року, 09.05.2023 року та на 15.06.2023 року не з`явилася, про дату, час та місце слухання повідомлялася шляхом направлення судових повісток на останню підтверджену адресу місця її реєстрації (а.с. 30), конверти, якими були направлені судові повістки, повернуті з відмітками про причини невручення (а.с. 42 - 44).

Виходячи з викладеного, апеляційний суд відхиляє зазначений довід апеляційної скарги, оскільки відповідачка повідомлялась шляхом направлення судом поштової кореспонденції на підтверджену адресу місця її реєстрації (таку ж адресу нею вказано у письмовому договорі).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують, переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Крім того, згідно з частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору, пов`язані з поданням апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Стрєльніков Євгеній Анатолійович, залишити без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2023 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді: