Справа № 302/449/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

16 січня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Куштана Б.П., Джуги С.Д.

з участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2023 року, ухвалене головуючим суддею Пухальським С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської дитячої музичної школи та Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міжгірської дитячої музичної школи та Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради про стягнення сум належних працівнику при звільненні та середнього заробітку за час затримки при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він працював у Міжгірській дитячій музичній школі на посаді викладача по класу гітара з 15 серпня 2017 року за цим основним місцем роботи та на умовах постійного трудового договору з оплатою праці згідно штатного розпису та тарифікації.

Відповідачем 01.12.2022 видано наказ від №74-к, яким його було звільнено із займаної посади з 01.12.2022 на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, який ним оскаржено в судовому порядку.

При проведенні розрахунку при звільненні відповідачем не в повному обсязі було виплачено всі належні йому суми, зокрема матеріальну допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2022 року у розмірі посадового окладу.

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради на його користь допомогу для оздоровлення за 2022 рік у розмірі його посадового окладу, обрахованому в установленому порядку; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при його звільненні, починаючи з дня звільнення по день постановлення судового рішення, але не більш як за шість місяців, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн.

Заочним рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення працівниками бюджетної сфери чітко регламентована законами України та постановами Уряду.

Працівники, які обіймають посади педагогічних чи науково-педагогічних працівників один раз на рік мають право на отримання допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки в розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати). Це передбачено частиною 1 статті 57 Закону України «Про освіту» та пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 31.01.2001 № 78 «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», статті 25 Закону України «Про загальну середню освіту», частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України «Про позашкільну освіту».

При формуванні фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік, для кожного працівника передбачають одну допомогу для оздоровлення.

Матеріальна допомога на оздоровлення належить до фонду оплати праці і є складовою заробітної плати, згідно з положеннями ст.2 Закону України « Про оплату праці» та Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 N 5 і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за N 114/8713. При формуванні фонду оплати праці на відповідний бюджетний рік, для кожного працівника передбачають одну допомогу для оздоровлення.

Відповідно до ч. З ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ЕХ у період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині тільки тих правовідносин, які врегульовані цим Законом.

Отже, цей Закон № 2136 не скасовує норми законодавства про працю щодо надання працівникам допомоги на оздоровлення.

Суть підстав відмови у задоволенні позову судом першої інстанції зводиться до того, що оскільки при звільненні позивачу було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку, то у такому разі матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується, а відтак, позов не підлягає задоволенню.

Судом, помилково не враховано те, що позивачу при звільненні було виплачено не компенсацію за невикористану відпустку повної тривалості, а компенсацію за частину невикористаної відпустки (32 календарних дні). Повна щорічна відпустка позивача, як педагогічного працівника складає 56 календарних днів.

Справа у тому, що у квітні 2022 році позивачу щорічну відпустка було надано тільки тривалістю 24 календарних дні, відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»( у редакції цього Закону станом на квітень 2022 року), згідно якої у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки обмежувалось тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання невикористаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переносилося на період після припинення або скасування воєнного стану.

Таким чином, позивач у 2022 році перебував у щорічній відпустці, тією тривалістю що була визначена законодавством у період дії воєнного стану що, власне, не заперечує і суд у своєму рішенні, а отже висновок суду про те, що позивач отримав компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі є помилковим, оскільки позивач в силу дії Закону «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не міг використати щорічну відпустку повної тривалості (56 календарних днів) і при звільненні отримав компенсацію тільки за частину невикористаної відпустки 32 календарні дні (56-24).

Крім того, судом не враховано положення законодавства про те, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі не більше одного посадового окладу раз на рік у разі оформлення основної щорічної відпустки. Якщо ж працівник оформляє лише частину щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення надається один раз до будь-якої частини на розсуд працівника і виплачується повністю, при цьому безперервна частина відпустки не може тривати менше 14 днів (ч.1 ст. 12 ЗУ «Про відпустки»).

Позивач у даному випадку перебував у безперервній частині щорічної відпустки тривалістю 24 дні і мав право на отримання матеріального допомоги на оздоровлення повністю при наданні цієї відпустки і таке право зберігається за позивачем при проведенні розрахунку при його звільненні у разі її невиплати.

У оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилається на Лист Міністерства освіти і науки України та ЦК профспілки працівників освіти і науки України від 11.06.2001 №1/9-223, №02-8/267 та п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України "Про позашкільну освіту" від 31 січня 2001 р. N 78. Даний Лист міністерства не зареєстрований у Міністерстві юстиції, а відтак, не має юридичної сили законного чи підзаконного нормативного акту (ч. 5 ст. 4 ЦК України). Зазначений Лист, як окрема думка фахівців міністерства, було надано на численні запити з місць щодо виплати допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки на роз`яснення п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України "Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України "Про позашкільну освіту" від 31 січня 2001 р. N 78.

У свою чергу, абз. З пункт 4 вказаної Постанови КМУ N 78, що стосується саме виплати матеріальної допомоги на здоровлення, викладений у наступній редакції. Установити, що у 2001 році:... (Дію абзацу третього пункту 4 продовжено до 1 вересня 2002 року згідно з Постановою КМ N 1222 ( 1222-2002-п) від 19.08.2002) виплата допомоги на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам провадиться в розмірі 40 відсотків місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Однак у цій Постанові КМУ жодним чином не йдеться про те, що у «випадках виплати компенсації за невикористану відпустку допомога на оздоровлення не виплачується», а звідси Лист Міністерства освіти і науки України та ЦК профспілки працівників освіти і науки України від 11.06.2001 №1/9-223, №02-8/267, на який суд посилається у своєму рішенні, містить роз`яснення, які не передбачені та не встановлені законними нормативними актами.

Крім того, абз. З пункту 4 вказаної Постанови КМ N 78 від 31 січня 2001 р., як правова норма має обмежену дію у часі 2001р. - 01.09. 2002 р., і у подальшому дія цієї норми не продовжувалася, а отже вона не є чинною станом на момент розгляду справи (ст.5 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції у даному випадку допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи та підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню, за наступних мотивів.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

А ч. 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Так з приписів ст. 76, ч.ч. 1, 2 ст. 77, ст.ст. 78, 79 і 80, ч.ч. 1, 4 ст. 81 ЦПК України вбачається, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відхиляючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що оскільки при звільненні позивачу було виплачено компенсацію за невикористану щорічну відпустку, то у такому разі матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується, а відтак, позов не підлягає задоволенню.

Проте з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не погоджується через те, що такий не відповідає вимогам норм матеріального права.

Так, у ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 працював у Міжгірській ДМШ на посаді викладача по класу гітара з 15 серпня 2017 року, про що свідчить копія наказу про його прийняття на вказану посаду за №44-к від 14.08.2017 року, а.с. 13.

Наказом Міжгірської ДМШ від 01.04.2022 р. за № 21 надано ОСОБА_1 щорічну основну відпустку тривалістю 24 к.д. з 11.04.2022 року, а.с. 32.

Як убачається з наказу в.о. директора Міжгірської ДМШ від 01.12.2022 №74-к, ОСОБА_1 звільнено з посади викладача по класу гітара Міжгірської ДМШ 01.12.2022 відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників; наказано бухгалтерії відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради здійснити повний розрахунок відповідно до чинного законодавства, а саме: компенсацію за 32 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки; вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, а.с. 12.

Зазначений наказ про звільнення ОСОБА_1 оскаржено в судовому порядку і за його позовом Міжгірським районним судом Закарпатської області відкрито провадження у справі №302/1607/22, а.с. 30.

Згідно довідки відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 12.09.2022р. за № 01-15/642 середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за останні два місяці 2022 року становить 10 580,00 гривень, а.с. 15.

При зверненні до суду із позовом ОСОБА_1 зокрема покликався на те, що при проведенні розрахунку при звільненні співвідповідачем йому було не у повному обсязі виплачено усі належні до виплати суми, а саме, допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за 2022 рік у розмірі його посадового окладу, а звідси має місце здійснення неповного розрахунку при звільненні.

Відповідно до загальних положень абзацу сьомого частини першої статті 57 ЗУ «Про освіту» від 5 вересня 2017 року за № 2145-VIII, держава забезпечую педагогічним і науково-педагогічним працівникам виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Згідно частини першої, шостої статті 6 ЗУ «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року за № 504/96-ВР, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам надається щорічна основна відпустка тривалістю до 56 календарних днів у порядку, затверджуваному Кабінетом Міністрів України.

Як зазначено в абзацах першому, другому і шостому частини першої статті 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-IX, у період дії воєнного стану надання працівнику щорічної основної відпустки за рішенням роботодавця може бути обмежено тривалістю 24 календарні дні за поточний робочий рік.

Якщо тривалість щорічної основної відпустки працівника становить більше 24 календарних днів, надання не використаних у період дії воєнного стану днів такої відпустки переноситься на період після припинення або скасування воєнного стану. За рішенням роботодавця невикористані дні такої відпустки можуть надаватися без збереження заробітної плати.

У разі звільнення працівника у період дії воєнного стану йому виплачується грошова компенсація відповідно до статті 24 Закону України "Про відпустки".

Водночас, відповідно до приписів частини першої статті 61 ЗУ «Про освіту» від 5 вересня 2017 року за № 2145-VIII, оплата праці педагогічних і науково-педагогічних працівників здійснюється за рахунок коштів державного та/або місцевого бюджетів, коштів засновників, власних надходжень закладів освіти, грантів, а також інших джерел, не заборонених законодавством.

Дія Закону України «Про освіту» поширюється на всі види навчальних закладів, а стаття 57 даного Закону не робить виключень щодо гарантій педагогічним працівникам в залежності від формування фонду, з якого їм проводиться оплата праці.

Порядок виплати надбавок за вислугу років педагогічним працівникам і науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року №78, яким запроваджено з 01 січня 2001 року виплату на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам.

Втім, постановою Кабінету Міністрів України «Про реалізацію окремих положень частини першої статті 57 Закону України "Про освіту", частини першої статті 25 Закону України "Про загальну середню освіту", частини другої статті 18 і частини першої статті 22 Закону України "Про позашкільну освіту"» від 31 січня 2001 року за № 78, запроваджено починаючи з 1 січня 2001 р. передбачену абзацами восьмим і десятим частини першої статті 57 Закону України "Про освіту" (1060-12) виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти надбавок за вислугу років і допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, пункт 1.

Установити, що у 2001 році: виплата допомоги на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам провадиться в розмірі 40 відсотків місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, абзац третій пункту 4 (Дію даного абзацу продовжено до 1 вересня 2002 року згідно з Постановою КМ N 1222 (1222-2002-п) від 19.08.2002).

Тобто, даною постановою Кабінету Міністрів України реалізовано виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам навчальних закладів і установ освіти допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки починаючи з 1 січня 2001 р. передбачену абзацом восьмим частини першої статті 57 Закону України «Про освіту», незалежно від наявності фінансування.

Згідно роз`яснень, викладених у Листах Міністерства освіти і науки України від 11 червня 2001 року за № 1/9-223 та №02-8/267 «Про виплату допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки», відповідно до пункту 4 зазначеної вище постанови допомога на оздоровлення при наданні у 2001 році щорічної відпустки виплачується працівникам, які обіймають посади педагогічних або науково-педагогічних працівників (за основною посадою), у розмірі 40 відсотків їх місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) незалежно від тижневого (річного) навчального навантаження або обсягу роботи, що виконується. При цьому виплата допомоги провадиться цим працівникам тільки за місцем основної роботи при наданні чергових відпусток згідно з графіком їх надання. Оскільки допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки педагогічним і науково-педагогічним працівникам відповідно до статті 57 Закону України «Про освіту» гарантовано державою, надання працівником заяви на її виплату не обов`язкове.

Таким чином, з аналізу наведеного вище Листа, який за своєю суттю лише деталізує норму ст.57 Закону України «Про освіту», передбачено не право, а обов`язок навчального закладу щодо виплат допомоги на оздоровлення, гарантованих державою.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частини четвертої статті 4 ЦК України, актами цивільного законодавства є також постанови Кабінету Міністрів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодексу або іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону.

Відповідно до аналізу зазначених норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зауважує, що положення дії абзацу третього пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року за № 78 не продовжено з 01.09.2002 р., а тому таке у подальшому не можуть застосовуватись стосовно виплати допомоги на оздоровлення педагогічним та науково-педагогічним працівникам в розмірі 40 відсотків місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки, тобто є не чинним на час вчинення дій щодо звільнення ОСОБА_1 та не здійснення у зв`язку із цим повної виплати працівнику належних йому сум від установи.

Втім, як вище вже було зазначено, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується у розмірі не більше одного посадового окладу раз на рік у разі оформлення основної щорічної відпустки (абзацу сьомого частини першої статті 57 ЗУ «Про освіту»). Виходячи з цього, колегія суддів вважає, що коли працівник оформляє лише частину щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення надається один раз до будь-якої частини відпустки на розсуд працівника і виплачується повністю, за умови, що при цьому безперервна частина відпустки не може тривати менше 14 днів як це визначено в частині першій статті 12 ЗУ «Про відпустки».

Тож, здійснюючи розрахунок по компенсації за 32 календарні дні невикористаної щорічної основної відпустки без здійснення розрахунку по нарахуванню матеріальної допомоги на оздоровлення на яку ОСОБА_1 має право згідно приписів абзацу сьомого частини першої статті 57 ЗУ «Про освіту» та на отримання якої мав законні очікування, Міжгірська ДМШ здійснила неправомірні дії, які спричинили порушення трудових прав ОСОБА_1 по невиплаті матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні частини відпустки.

Позаяк ОСОБА_1 мав право на відпустку тривалістю 56 днів з який йому було надано відпустку тривалістю тільки 24 дні, тому мав право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні цієї частини відпустки не дивлячись на те, що за решту відпустки тривалістю 32 дні йому було сплачено компенсацію.

За цих обставин, висновок суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 була при звільненні сплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки, то за цієї обставини виплата матеріальної допомоги на оздоровлення не здійснюється є помилковим.

Відтак, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна допомога на оздоровлення, яка не була надана при наданні частини щорічної відпустки в розмірі одного посадового окладу, розмір якого згідно довідки відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради від 12.09.2022р. за № 01-15/642 становить суму 10 580,00 гривень.

Виходячи із загальних положень частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Як передбачено статтею 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, частина 1 цієї статті.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті, частина 2 цієї статті.

У ході апеляційного розгляду колегією суддів встановлено, що Міжгірська ДМШ не здійснила під час звільнення ОСОБА_1 виплату належної йому суми матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні частини щорічної основної відпустки, відтак, дана обставина доводить, що між сторонами наявний спір з виплати роботодавцем належних звільненому працівникові сум.

Позаяк заявлений ОСОБА_1 спір щодо виплати матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні частини щорічної основної відпустки, вирішено апеляційним судом на його користь, то звідси наявні підстави для застосування наслідків частини другої статті 117 КЗпП України, а саме, установа повинна виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Виходячи з даних положень, колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення з відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради на користь ОСОБА_1 у зв`язку з відповідальністю за затримку розрахунку при звільненні суми 63 480,00 (10 580,00 х 6 місяців) гривень, середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку.

Разом з наведеним, слід наголосити на тім, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Відтак, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32). Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Наведеного суд першої інстанції не врахував, та помилково дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленої майнової вимоги. Відтак, такі висновки суду першої інстанції є такими, що не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства та досліджених обставинах, разом з зібраними у справі доказами та доводами учасників справи.

Зважуючи на встановлене у контексті вимоги пунктів 1 - 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, колегія суддів належним чином дослідивши усі надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшла обґрунтованого висновку про те, що право позивача у спірних правовідносинах є порушеним, тому така позовна вимога підлягає задоволенню у цілому за вищенаведених доводів, та у зв`язку із цим доводи апеляційної скарги також є частково підставними.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права, тому воно підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача.

За подання позовної заяви стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку, ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 073,60 грн. в суді першої інстанції не сплачував, хоч повинен був такий сплатити.

При поданні апеляційної скарги на заочне рішення, ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 1 610,40 (1 073,60 х 150%) грн., позаяк вимога про стягнення середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку не являється складовою частиною заробітної плати та позивач не звільняється від сплати судового збору за такою вимогою.

Оскільки апеляційний суд задовольнив заявлені вимоги то відтак, з відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради на користь держави слід стягнути суму 1 073,60 грн. судового збору за подання позову до суду першої інстанції та на користь ОСОБА_1 суму 1 610,40 грн. за подання апеляційної скарги.

У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу.

Згідно з ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У відповідності до ст.141 ЦПК України , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 останній надав: Договір про надання правничої допомоги адвокатом від 01.03.2023, який підписаний сторонами; Додаток до Договору про надання правничої допомоги, яким здійснено попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які поніс і які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи; квитанцію про оплату за договором про надання правничої допомоги адвокатом від 01.03.2023 р. на суму 6 000,00 грн., а.с. 7-11.

Але разом з цим, колегія суддів зауважує, що у справі ухвалено заочне рішення, що стверджує ту обставини, що адвокат Кривка П.П. не приймав участь в судовому засіданні та не дивлячись на це в попередній (орієнтовний) розрахунок сум судових витрат, які поніс і які очікує понести позивач у зв`язку з розглядом справи включено суму 1 500,00 грн. за участь в судовому засіданні. Крім цього, до такого попереднього (орієнтовного) розрахунку в перелік включено також суму 1 000,00 грн. за опрацювання матеріалів та законодавчої бази у спірних правовідносинах.

Проте, зазначені суми не можуть бути стягнутими з відповідача у зв`язку із тим, що опрацювання матеріалів позову та законодавчої бази, що регулює спірні відносини не є тими послугами, які є необхідними при наданні правничої допомоги адвокатом. Неприйняття адвокатом участі в судовому засіданні є підтвердженням того, що правнича допомога ним не надавалась, то кошти за не вчинену дію не можуть бути стягнуті.

А звідси, враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та значимості таких дій у справі, апеляційний суд дійшов висновку, що компенсації підлягає тільки сума в розмірі 3 500,00 грн., яка пов`язана з підготовкою процесуальних документів у справі, а в іншій частині розміру вимог слід відмовити як таких, що не знайшли свого ствердження.

Відтак, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню як і подана апеляційна скарга, виходячи з наведених доводів.

Зважуючи на викладене та керуючись нормами статей 141, 368, 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 03 травня 2023 року скасувати та постановити у справі постанову про часткове задоволення позову.

Стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради, , юридична адреса: 90000, смт. Міжгір`я, вул. Шевченка, 86, Хустський район, Закарпатська область на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 суму в розмірі 10 580,00 гривень допомоги на оздоровлення при наданні щомісячної відпустки та суму в розмірі 63 480,00 гривень середнього заробітку за весь час затримки повного розрахунку. Із наведених грошових сум підлягають стягненню обов`язкові податки, платежі та збори.

Стягнути з Відділу освіти, сім`ї, молоді, спорту та культури виконавчого комітету Міжгірської селищної ради, , юридична адреса: 90000, смт. Міжгір`я, вул. Шевченка, 86, Хустський район, Закарпатська область на користь держави Україна судові витрати у розмірі 1 073,60 гривні судового збору за подання позову та на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 суму судові витрати у розмірі 1 610,40 гривень судового збору за подання апеляційної скарги та 3 500,00 гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови суду складено 26 січня 2024 року.

Суддя-доповідач:

Судді :