ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 22-ц/803/6340/24 Справа № 202/3809/22 Суддя у 1-й інстанції - Приваліхіна А. І. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Науменко Юлія Володимирівна, на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року в цивільній справі номер 202/3809/22 за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, третя особа Кабінет Міністрів України, про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року до суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, третя особа Кабінет Міністрів України, про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог обґрунтовувала свої вимоги тим, що вона мала у власності квартиру АДРЕСА_1 . Внаслідок артилерійських обстрілів 18 липня 2014 року с. Піски та численних інших артилерійських обстрілів її квартиру було зруйновано. В результаті чого, ця квартира має нежилий стан і не може використовуватися позивачкою для подальшого проживання в ній. Вказаний факт був встановлений актом обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації №40 від 10 вересня 2021 року. Тому, позивачка була визнана постраждалою внаслідок надзвичайної ситуацій.

Кабінетом Міністрів України затверджено зміни до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання від 18 грудня 2013 року №947, який викладений у редакції постанови КМУ №767 від 02 вересня 2020 року, яка діяла на момент отримання компенсації позивачкою. Пунктом 32 вказаного порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше 300000,00 грн за один об`єкт зруйнованого житла).

23 грудня 2021 року на підставі вказаного Порядку згідно з рішенням комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновані внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією РФ, від Донецької обласної державної адміністрації 05 листопада 2021 року позивачка отримала компенсацію в розмірі 300000,00 грн за зруйновану квартиру та, на виконання вимог п. 19 даного Порядку, припинила право власності на свою квартиру у зв`язку з її знищенням. Однак, вважає, що наданий розмір компенсації за повне руйнування будинку жодним чином не відновить її право власності, оскільки не покриває вартість повної компенсації згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України станом на 01 липня 2021, яка наразі становить 15261,00 грн по Донецькій області згідно з наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.09.2021 року №230 «Про показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України». Вказує, що розмір грошової компенсації за належний позивачці квартиру розміром 60 м2, згідно з вартістю квадратного метру за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України, становить 915660,00 грн. Натомість позивачу виплачено лише 300000,00 грн з суми компенсації 915660 гривень. Вважає, що оскільки порядок є підзаконним нормативним актом, який не може звужувати дію Кодексу цивільного захисту України, тому розмір компенсації за пошкоджену квартиру, який підлягає стягненню з відповідача на його користь в судовому порядку, становить 615660,00 грн.

Позивачка просила стягнути солідарно з відповідачів на її користь компенсацію за зруйновану внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією РФ, квартиру АДРЕСА_2 , в сумі 615660,00 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Донецької обласної державної адміністрації та Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України, третя особа Кабінет Міністрів України, про стягнення компенсації за руйнування будинку внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації залишено без задоволення.

Із вказаним рішенням не погодилась позивачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Науменко Ю.В., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року у справі №202/3809/22 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги наведено, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Посилання суду на постанову Верховного Суду від 26 лютого 2020 року №423/450/16ц є некоректним, оскільки вказана судом справа мала інший предмету позову та не аналогічні обставини.

У цій справі, на момент її розгляду у суді, механізм компенсації за зруйноване житло вже був створений на реалізацію положень Кодексу цивільного захисту і використаний позивачкою. Однак, як вже було зазначено в позовній заяві, виплата постраждалим грошової компенсації за повне руйнування житла в розмірі 300000,00 грн не відновлює право власності вказаних осіб, оскільки не покриває вартість повної компенсації згідно з вартістю квадратного метру, як це передбачено Кодексом цивільного захисту.

Порядок, який є підзаконним нормативним актом, фактично звужує дію Кодексу цивільного захисту, що є незаконним, так як відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу цивільного захисту, Кабінет Міністрів був уповноважений протягом шести місяців з дня набрання Кодексом чинності, забезпечити прийняття нормативно-правових актів, передбачених Кодексом і привести свої нормативно-правові акти у відповідність з ним. Повноваженнями щодо зміни розміру, встановленої Кодексом компенсації, КМУ наділений не був. Зважаючи на це, позивачка вимагає виплати тієї частки компенсації за зруйноване житло, яка недоотримана нею за механізмом встановленим Кодексом.

Висновок суду щодо відсутності зобов`язань України перед позивачем та необхідності подання позову саме до рф, не відповідає нормам матеріального права, та є підставою для скасування судового рішення.

Всупереч вимогам процесуального закону, суд першої інстанції застосував положення п. 32 Порядку №767, який є підзаконним нормативно-правовим актом, прийнятим на підставі та на виконання Кодексу цивільного захисту України, і якому він, у частині визначення розміру компенсації за зруйноване житло, не відповідає.

Від відповідача Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.02.2024 року у справі №202/3809/22 залишити без змін.

Механізм компенсації постраждалим, чиє житло було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей визначений постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року №947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 №767 (далі Порядок №947). Дана постанова є чинною, неконституційною не визнавалась і є обв`язкою для застосування відповідно до статті 117 Конституції України.

Відповідно до пункту 36 Порядку №947 грошова компенсація є одноразовою. Повторна виплата коштів за один об`єкт житла (крім виплати грошової компенсації за частину того ж самого зруйнованого житла) не допускається, а тому твердження позивачки в апеляційній скарзі щодо порушення районним судом процесуального закону в частині застосування положення п. 32 Порядку №767, який є підзаконним нормативно-правовим актом, та який прийнято на підставі та на виконання Кодексу цивільного захисту України, і якому він, у частині визначення розміру компенсації за зруйноване житло, не відповідає, є хибним та надуманим позивачкою.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації держави України, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадян України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію (частина п`ята та дев`ята статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). До такого правового висновку дійшов у аналогічних правовідносинах Верховний Суд у своїй постанові від 26.02.2020 року у справі №423/450/16-ц та у постанові від 21.06.2023 року у справі №757/5115/21-ц, а також визначив, що вимоги про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі №308/9708/19, розглядаючи справу, де відповідачем визначено російську федерацію, зазначає, що суд України має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії російської федерації, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Від відповідача Донецької обласної державної адміністрації надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, залишити рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року справі №202/3809/22 без змін.

Суть позовних вимог представником позивача зведено до нормативних претензій стосовно пункту 32 постанови Міністрів України від 18 грудня 2013 року №947 «Про затвердження Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2020 року №767). Але оскарження у встановленому законодавством порядку нормативно-правового акту, а саме Порядку або його частини позивачкою але іншою особою не здійснено.

В апеляційній скарзі представник апелянта плутає поняття припинення права власності на нерухоме майно внаслідок його руйнації та передачу зруйнованого або пошкодженого житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. В апеляційній скарзі представник апелянта ототожнює ці поняття, що є помилковим.

Усі дії позивачки та її правова поведінка в процесі отримання грошової компенсації в розмірі 300000,00 грн свідчать про повністю усвідомлений вступ у правовідносини щодо отримання грошової компенсації за зруйновану квартиру, прийняття та виконання правових норм, передбачених Порядком. Відповідно всі державні органи, залучені до виконання Порядку, виконали всі правові дії відносно прав позивачки на грошову компенсацію в межах, передбачених Порядком, що відповідає вимогам статті 19 Конституції України.

Від третьої особи Кабінету Міністрів України надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишити без змін рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року.

Вважає апеляційну скаргу безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції винесеним на законних підставах, обґрунтованим, прийнятим без порушення норм матеріального та процесуального права.

Позивачка скористалася своїм правом на отримання компенсації за зруйноване майно, відповідно до вимог, процедур та в порядку, визначеному Порядком №947, у зв`язку з чим отримала компенсацію за зруйновану квартиру у максимально визначеному розмірі, встановленому п. 32 цього нормативно-правового акту, у сумі 300000,00 гривень. Згідно з вимогами п. 36 вказаного Порядку, грошова допомога та компенсація є одноразовими. Повторна виплата коштів за один об`єкт житла (крім виплати грошової компенсації за частину того ж самого зруйнованого житла) не допускається.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник позивачки ОСОБА_1 адвокат Науменко Ю.В. доводи апеляційної скарги підтримала, просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник відповідача Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України Левківська Т.Г. апеляційну скаргу не визнала, просила її відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача Донецької обласної державної адміністрації в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с. 44, 45, том 3).

Представник третьої особи Кабінету Міністрі України в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 94, том 3).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю осіб, які не з`явилися.

Заслухавши суддю доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що позивачка була власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору міни від 11 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори за реєстровим №4519 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №2374610 від 22 грудня 2003 року (а.с. 6-7, 8-9, том 1).

Відповідно до акту обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф №40 від 10 вересня 2021 року квартира АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності позивачці, зруйнована 18 липня 2014 року внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, шляхом прямого влучання снаряду, в результаті чого, зазначена квартира та внутрішнє його оздоблення були пошкоджені (зруйновано азбестоцементні листи, залізобетонне перекриття верхнього поверху від прямих влучань та міжкімнатні стіни, пошкоджені зовнішні стіни та фундамент, знищені внутрішні комунікації (електропостачання, водопостачання, газопостачання та каналізація), знешкоджена дерев`яна підлога, зруйновані вікна та двері. На час обстеження квартира зруйнована та для подальшого проживання в ній не придатна (а.с. 12-14, том 1).

Згідно з довідкою керівника Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області №58 від 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано постраждалою особою внаслідок надзвичайної ситуації (а.с. 15, том 1).

З витягу з протоколу №15 комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф від 05 листопада 2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 за зруйноване житло внаслідок надзвичайної ситуації (дата руйнації житла 18 липня 2014 року), загальною площею 60 м2, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , надано грошову компенсацію у сумі 300000,00 гривень (а.с. 16, том 1).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №278569055 від 07 жовтня 2021 року вбачається, що об`єкт нерухомого майна №160 04 жовтня 2021 року закрито на підставі його знищення (розпорядження №387 Очеретинської ВЦА від 13 вересня 2021 року та Акт обстеження житла, зруйнованого (пошкодженого) внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф №40 від 10 вересня 2021 року) (а.с. 17, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості заявлених позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним та таким, що відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

У статті 22 Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Приписами ст. 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

Нормою ч. 1 ст. 1166 ЦК України визначено, що завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Таким чином, зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації.

У рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ указав, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (пункт 70).

Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок та особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду.

У статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня 2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява №31443/96).

Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави.

Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справа №265/6582/16-ц (провадження №14-17цс19) зроблено висновок, що за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції поряд із негативним обов`язком утриматися від неправомірного втручання у право мирного володіння майном держава має позитивні обов`язки гарантувати кожному, хто перебуває під її юрисдикцією, ефективне використання цього права та його відновлення у разі порушення. Позитивні обов`язки можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки); у процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами. Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту нежитлової нерухомості терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 була власницею квартири АДРЕСА_1 відповідно до договру міни від 11 листопада 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Ясинуватської державної нотаріальної контори за реєстровим №4519.

Згідно з довідкою керівника Очеретинської селищної військово-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області №58 від 13 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано постраждалою особою внаслідок надзвичайної ситуації.

З витягу з протоколу №15 комісії з розгляду питань, пов`язаних з наданням грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф від 05 листопада 2021 року, вбачається, що ОСОБА_1 за зруйноване житло внаслідок надзвичайної ситуації (дата руйнації житла 18 липня 2014 року), загальною площею 60 м2, яке розташовано за адресою: АДРЕСА_3 , надано грошову компенсацію у сумі 300000,00 грн.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на недоотримання від держави відшкодування за пошкоджене (знищене) його майно, на яке вона має право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. При цьому, як на підставу для задоволення позовних вимог посилалась на ч. 10 ст. 86 Кодексу цивільного захисту України.

Статтею 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією.

Зокрема, припис частини 10 вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, якою передбачено умову забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання).

Крім того, Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (пункт 3 частини третьої статті 84 Кодексу цивільного захисту України).

Більш того, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а сторонами не заперечується той факт, що майно позивачки, за яке вона просила суд стягнути солідарно з відповідачів компенсацію, знищено саме внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф, а не внаслідок дій Держави України.

Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, «Myra Xenides-Arestis проти Туреччини» від 07 грудня 2006 року; «Chiragov and Others проти Вірменії» [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, «Sargsyan проти Азербайджану» [ВП] від 16 червня 2015 року).

У справі «Dokic проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду.

На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.

Так, постановою Кабінету Міністрі України від 18 грудня 2013 року №947 затверджено Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання, з подальшими змінами, який встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій і розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією російської федерації.

Відповідно до п. 32 вказаного Порядку визначено, що розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинним на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більше як 300000,00 грн за один об`єкт зруйнованого житла).

Згідно п. 36 вказаного Порядку грошова допомога та компенсація є одноразовими. Повторна виплата коштів за один об`єкт житла (крім виплати грошової компенсації за частину того ж самого

зруйнованого житла) не допускається.

Таким чином, під час розгляду справи встановлено та не заперечується учасниками справи, що позивач скористалась своїм правом на отримання компенсації за зруйноване майно, відповідно до вимог, процедур та в порядку, визначеному вищевказаним Порядком, у зв`язку з чим отримала компенсацію за зруйноване житло у максимально визначеному розмірі, встановленому п. 32 цього нормативно-правового акту, у сумі 300000,00 гривень.

Виходячи з наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування шкоди за пошкоджене внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією рф майно на підставі статті 86 Кодексу цивільного захисту України.

Довід апеляційної скарги про те, що виплата грошової компенсації за повне руйнування житла в розмірі 300000,00 грн не покриє вартість повної компенсації згідно з вартістю квадратного метру та не дає можливості придбати житло придатне для проживання, як це передбачено Кодексом цивільного захисту, апеляційний суд вважає безпідставним, з огляду на те, що обов`язок відновити майно (чи виплатити компенсацію у вигляді вартості такого відновлення) держава може мати лише у разі порушення негативного обов`язку з гарантування права на мирне володіння майном. Але на порушення Україною цього обов`язку позивачка не скаржилась, те, що саме Україна зруйнувала його житло, не доводила.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Науменко Юлія Володимирівна, залишити без задоволення, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 лютого 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя: