ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4054/24 Справа № 202/1498/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Мороз В. П. Суддя у 2-й інстанції - Космачевська Т. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Максюти Ж.І., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року в цивільній справі номер 202/1498/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2016 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що між позивачкою та відповідачем було укладено усну домовленість, згідно з якою відповідач зобов`язався передати нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . у власність ОСОБА_2 . Проте, до теперішнього часу ОСОБА_3 зобов`язання не виконав.

Оригінал технічного паспорту, правовстановлюючі документи на нерухоме майно відповідач не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає, від зустрічей ухиляється.

Позивачка просила суд зобов`язати відповідача ОСОБА_3 повернути їй правовстановлюючі документи та оригінал технічного паспорту на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , та визнати за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нерухоме майно що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: літ. А-1, а саме: 1 торговельний зал, площею 35,8 кв.м, а всього площа по літ А-1: 35,8 кв.м без введення в експлуатацію.

В решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовлено.

Із вказаним рішенням не погодився ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати повністю рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та постановлене із грубим порушенням норм матеріального й процесуального права.

З 02.07.2005 року скаржник перебував з позивачкою ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі, а саме 17 вересня 2007 року, він з позивачкою за їх спільні грошові заощадження придбали у спільну власність торговий павільйон, розміром 4,5 м на 9,0 м, уклавши договір №24/07 між приватним підприємцем - продавцем ОСОБА_4 , та покупцем - ОСОБА_2 .

Згідно з рішенням Самарського райсуду м. Дніпропетровська від 08.12.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Після цього дружина скаржника не повідомляла його ніяким чином про свій план визнання чомусь саме за нею права власності на торговий кіоск, про звернення до суду з цього приводу до якогось невідомого скаржнику громадянина ОСОБА_3 , який, начебто, взяв у неї документи на кіоск.

Після розірвання шлюбу даний кіоск продовжує залишатись на тому ж місці, перебуває в повному володінні і розпорядженні позивачки, яка використовує його як засіб (місце) торгівлі.

Оскільки ОСОБА_1 не був повідомлений про час та місце слухання даної цивільної справи, не брав участі у судовому розгляді справи, то, звісно, що він не міг ні ознайомитися з позовом та іншими матеріалами справи, ні подати відзив, заяви чи клопотання, ні оскаржувати судові рішення, ні надавати свої докази і таке інше. Вважає, що суду першої інстанції навіть невідомо було про те, що спірний торговий кіоск було придбано під час шлюбу скаржника з позивачкою.

Судом було грубо порушено правила визначення підсудності, оскільки судова справа на прохання позивачки була розглянута не в Самарському районному суді м. Дніпропетровська, за місцем знаходження спірного майна та проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Вважає, що ніхто з учасників навіть насправді не викликався до суду і не знав, і не знає про існування такого рішення.

Суд першої інстанції незаконно вирішив, що спільне майно подружжя повинно бути лише у власності одного з подружжя.

Рішення винесено лише на підставі слів позивачки, бездоказово. Тому в даному випадку неможливо стверджувати про достатність, достовірність та допустимість тих так званих доказів, на які посилається суд як на підставу для задоволення позову

Вважає, що позивачка намагається використати таке рішення проти нього при розділі спільного майна подружжя.

Від позивачки ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Черкавський Ю.С., надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто, судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

В оспорюваному рішенні взагалі не фігурує апелянт, ні в мотивувальній частині, ні в резолютивній, а також і не зазначено про якісь його права чи обов`язки, тобто, дане рішення не було прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі.

У випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника, закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Якщо скаржник лише зазначає про те, що оскаржуване рішення може вплинути на його права та/або інтереси, та/або обов`язки, або лише зазначає (констатує), що рішенням вирішено його права та/або обов`язки чи інтереси, то такі посилання, виходячи з вищенаведеного, не можуть бути достатньою та належною підставою для розгляду апеляційної скарги.

Якщо особа вважає, що майно є спільним майном подружжя, то звертає увагу, що особа самостійно вказує, що наразі вказаний факт є предметом розгляду іншої справи, а саме в Самарському районному суді м. Дніпропетровська №206/4991/23 і в рамках даної справи він має всі

можливості доводи той факт, чи є майно спільним чи ні.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права та обов`язки цієї особи.

Від Дніпровської міської ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому третя особа просила апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року скасувати.

Спірне нерухоме майно було побудовано на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети та за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту експлуатації, тому відсутні підстави вважати, ОСОБА_2 набула право власності на нього.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Томский О.Ф. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Черкавський Ю.С. апеляційну скаргу не визнав, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судовому засіданні апеляційного суду представ третьої особи Дніпровської міської ради Григоренко А.В. з доводами апеляційної скарги погодилась, просила рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся шляхом направлення судових повісток за адресою, вказаною в позовній заяві. Проте, відповідно до поштового повідомлення така адреса не існує через не вказання номеру квартири (будинок за вказаною адресою є багатоквартирним).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.

Заслухавши суддю доповідача, представника скаржника, представників позивача та третьої особи,дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що відповідно до технічного висновку будівельних конструкцій нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 04.03.2016 року, здійсненого експертом Дроботом Г.В., технічний стан будівлі оцінюється як нормальний та придатний для подальшої експлуатації (а.с. 5-19).

Інших доказів позовних вимог матеріали справи не містять.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на нерухоме майно.

Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку , встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що 04.03.2016 року експерт Дробот Г.В. на замовлення позивачки ОСОБА_2 дослідив будівельні конструкції магазина непродовольчих товарів по АДРЕСА_1 та зробив технічний висновок технічний стан будівлі оцінюється як нормальний та придатний для подальшої експлуатації.

Надану позивачкою до апеляційного суду копію договору купівлі-продажу від 12 січня 2016 року нерухомого майна павільйону, розташованого за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 196-196зв), яка не була надана суду першої інстанції, апеляційний суд не приймає.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивачка ОСОБА_2 не надала докази неможливості подання цього документу до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно від неї не залежали. До того ж в позовній заяві вона вказала, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на спірне майно, тому вона звернулась з цим позовом до суду (а.с. 1).

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання за нею права власності на нерухоме майно, оскільки позивачкою не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Наведені в апеляційній скарзі доводи заслуговують на увагу.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Виходячи з наведеного вище та обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, не виконав вимоги ст. 263 ЦПК України щодо його законності та обґрунтованості.

Відтак, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 березня 2016 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа Дніпропетровська міська рада, про зобов`язання вчинити певні дії та визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 11 жовтня 2024 року.

Судді: