КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 752/6404/22
Головуючий у суді першої інстанції: Соколов О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року,

встановив:

у червні 2022 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив припинити стягнення з нього на користь відповідача аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що син проживає разом з ним та перебуває на його утриманні.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2022 року справу було направлено за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року провадження у справі було закрито.

Не погоджуючись з ухвалою, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача - ОСОБА_3 та представника відповідача - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 20 лютого 2020 року Голосіївським районним судом м.Києва було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох дітей в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу). Зазначав, що з 18 лютого 2020 року малолітній син ОСОБА_4 фактично проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні. З урахуванням викладеного просив з дня його звернення до суду з даним позовом припинити стягнення з нього аліментів на утримання сина.

У листопаді 2022 року представник відповідача подала клопотання про закриття провадження у справі. Зазначала, що ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовними вимогами про припинення стягнення аліментів і рішенням суду йому було відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року провадження у справі було закрито.

Вирішуючи питання про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення, що набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав. Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може, оскільки він зроблений із порушенням норм процесуального права та не відповідає встановленим у справі обставинам.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19).

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом із тим, не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядаються судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 вже звертався до суду із вимогами про припинення стягнення аліментів (справа №372/454/21). Рішенням Обухівського районного суду м.Києва від 13 травня 2021 року, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 грудня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено. Судами встановлено, що оскільки між сторонами існують спори щодо визначення місця проживання дитини, реєстрації її місця проживання, а також щодо виховання, то підстави для припинення стягнення аліментів на момент розгляду вказаної справи відсутні.

При зверненні до суду з позовом у даній справі позивач на підтвердження фактичного проживання сина разом з ним надавав докази, датовані лютим 2022 року та посилався на обставини, що виникли після ухвалення судового рішення у справі №372/454/21.

Провадження у даній справі було відкрито ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 05 жовтня 2022 року, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження.

При цьому відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Спір щодо припинення стягнення аліментів (звільнення від сплати аліментів) є таким, що виникає із сімейних правовідносин, і не входить до переліку категорій справ, визначеному у п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, які можуть бути розглянуті у спрощеному позовному провадженні.

В ході розгляду справи у листопаді 2023 року до суду першої інстанції було надано копію постанови Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі №757/33742/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю та відібрання дитини від батька та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з батьком. Так, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року у вказаній справі, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року, позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю було залишено без задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком. Отже, рішення про визначення місця проживання дитини з батьком набрало законної сили 16 травня 2023 року за наслідками його перегляду Київським апеляційним судом. Постановою Верховного Суду від 13 вересня 2023 року рішення Печерського районного суду м.Києва від 22 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 травня 2023 року було залишено без змін. Судами у вказаній справі встановлено, що дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , фактично проживає разом з батьком з 18 лютого 2020 року.

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_1 просив про припинення стягнення з нього аліментів з моменту подання позовної заяви, отже питання щодо наявності підстав для звільнення позивача від сплати аліментів у вказаний період при розгляді справи №372/454/21 не вирішувалось.

Не може бути підставою для закриття провадження у справі посилання відповідача на те, що на момент подання даного позову спір щодо визначення місця проживання дитини ще не був вирішений, а тому позивач не міг посилатись на рішення суду у справі №№757/33742/19.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК України визначено, що завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 ЦПК України для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання.

Частиною 2 ст. 197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд, зокрема, заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них та у разі необхідності розглядає відповідні заяви; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи повідомили сторони про всі обставини справи, які їм відомі; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про проведення огляду письмових, речових і електронних доказів у місці їх знаходження; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше; встановлює порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються під час розгляду справи по суті, про що зазначається в протоколі судового засідання, тощо.

В даному випадку судове рішення у справі про визначення місця проживання дитини було ухвалено та набрало законної сили після подання позовної заяви, однак позивачу процесуальним законом надано право на остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу в ході підготовчого провадження, що судом першої інстанції до уваги взято не було.

Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «DeGeouffredelaPradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Верховний Суд в постанові від 05 серпня 2020 року у справі №177/1163/16-ц вказав на те, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Враховуючи всі обставини справи, а також те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, визначено місце проживання дитини разом з батьком та встановлено, що син проживає з ним з лютого 2020 року, закриття провадження у даній справі на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України було б проявом надмірного формалізму.

Статтею 379 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали

В даному випадку оскаржувана ухвала суду була постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу позивача слід задовольнити та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 07 травня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді