Справа № 932/5924/20
Провадження № 2/932/96/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря - Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

22.05.2020 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, відповідно до змісту позовних якої позивач просила: визнати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; здійснити поділ спільного майна, визнавши за ОСОБА_1 право власності на частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 ; здійснити поділ спільного майна легкового автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , по частині його ринкової вартості, визначеної у Звіті про незалежну оцінку автомобіля в сумі 99 814 гривень з округленням, що становить 49 907 грн., реалізувавши автомобіль.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з відповідачем ОСОБА_2 вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.07.1991. В подальшому шлюб було розірвано за рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 04.05.2018 у справі № 375/116/18. У період шлюбу, до моменту припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства, за спільні кошти, було придбано легковий автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , вартістю 60 000,00 гривень, який зареєстрований на ім`я позивача, проте відповідач самовільно вилучив автомобіль та документи на нього (технічний паспорт) зі спільного користування, і, починаючи з червня 2018 року, користується ним самостійно. Крім того, позивач зазначає, що її доходи під час перебування у шлюбі забезпечували існування сім`ї, а доходи відповідача ОСОБА_2 зберігались на його карткових рахунках. Після припинення шлюбу відповідач ОСОБА_2 на власний розсуд розпорядився коштами, які зберігалися на банківських карткових рахунках та заощадженнями, які зберігалися вдома, і 31.10.2018 року (через 5 місяців після розірвання шлюбу) придбав квартиру в АДРЕСА_1 . Позивач вважає дане майно спільною сумісною власністю, як таке, що придбане за спільно набуті кошти під час шлюбу.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.05.2020 визначено головуючого у даній справі суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Литвиненка І.Ю.

27.05.2020 керівником апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято розпорядження № 192 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2020 визначено головуючого у справі суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Яковлева Д.О., яким ухвалою від 10.06.2020 вказана позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу строку для усунення її недоліків.

Керівником апарату Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято розпорядження № 498 від 14.12.2020 та відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.12.2020 визначено головуючого суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська Кудрявцеву Т.О.

Ухвалою від 31.12.2020 суддею Кудрявцевою Т.О. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

04.06.2021 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшло заперечення на позовну заяву від ОСОБА_2 , відповідно до змісту якого відповідач вказав, що житло 31.10.2018 було придбано ним за особисті кошти після розірвання шлюбу.

31.08.2021 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява від ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Ухвалою суду від 04.01.2022 здійснено перехід від розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя з спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін в розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

28.06.2022 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь на заперечення, відповідно змісту якої позивач заперечує факт того, що відповідач ОСОБА_2 придбав нерухоме майно за особисті приватні кошти та у якій позивач просила позовну заяву про поділ спільного майна подружжя задовольнити та визнати недійсним Договір дарування частини квартири (місто Дніпро, Дніпропетровська область, першого листопада дві тисячі вісімнадцятого року), яка розташована у АДРЕСА_1 .

08.09.2022, 16.09.2022 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява від позивача про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить: визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 від 01.11.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич Валентиною Азісівною; зобов`язати приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич Валентину Азісівну скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 1631, внесений 01.11.2018, на частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 , та поновити запис ро державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 . В обгрунтування вимог позивач посилається на те, що їй стало відомо, що 01.11.2018 приватним нотаріусом Сидоревич В.А. зареєстрований вищевказаний договір дарування ОСОБА_2 частини вказаної квартири ОСОБА_4 , проте вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 , тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

29.09.2022 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли заперечення відповідача ОСОБА_2 на заяву про збільшення розміру позовних вимог, у яких відповідач наголошував, що позивач може змінити або підставу, або предмет позову, одночасна зміна підстав і предмету позовну не допускається.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.03.2022 було залучено ОСОБА_4 у якості співвідповідача у цивільній справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

18.04.2023 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли додаткові пояснення від ОСОБА_2 , відповідно до змісту яких відповідач наголошував на необхідності відмови у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог, наголошував, що договір дарування частини квартири датований 11.11.2018, при цьому шлюб між ним та позивачем було розірвано ще 04.05.2018, а тому посилання позивача на ч. 4 ст. 369 ЦК України є безпідставним. Щодо позовних вимог про здійснення поділу спільного майна легкового автомобіля шляхом його реалізації, відповідач наголошує на неналежному способі захисту прав.

18.04.2023 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшли додаткові пояснення ОСОБА_2 на позовну заяву, в яких він заперечував проти заявлених позовних вимог, посилаючись на їх необгрунтованість.

18.04.2023 до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від ОСОБА_4 через представника адвоката Рогозіна Олексія Вікторовича надійшов Відзив на позовну заяву, у якій відповідач заперечує проти задоволення позову, наголошує на неефективному способі захисну прав, який обрала позивач, заявляючи вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири. Крім того, у відзиві зазначено, що відповідач ОСОБА_2 придбав спірну квартиру, не перебуваючи у шлюбі, що виключає будь-які майнові претензії на неї від колишньої дружини.

04.05.2023 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій вона наголошувала, що спірна квартира була придбана після розірвання шлюбу за їх з ОСОБА_2 спільно набуті кошти.

11.05.2023 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від позивача надійшли заперечення на додаткові пояснення, у яких позивач наголошувала на тому, що нею не пропущеного строк позовної давності при поданні позовної заяви. Крім того, позивач висловила припущення, що у ОСОБА_4 були відсутні кошти на передання у позику відповідачу.

24.08.2023 на адресу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач просить: залишити легковий автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 у власності ОСОБА_1 ; компенсувати ОСОБА_2 частину ринкової вартості автомобіля, визначеної на момент подачі позовної заяви в Звіті про незалежну оцінку автомобіля в сумі 99814 гривень з округленням, що становить 49907 гри. з коштів, внесених на депозитний рахунок суду для забезпечення зустрічного позову.

Ухвалою суду від 10.10.2023 було частково задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

В судовому засіданні, в якому позивач ОСОБА_1 приймала в режимі відеоконференції, позивач підтримала позовні вимоги з урахуванням їх уточнення та просила їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на доводи, викладені у відзивах на позовну заяву.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у наданому суду Відзиві на позовну заяву просила розглянути справу у її відсутність.

В дане судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, про розгляд справи повідомлена, у наданій суду заяві свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, також просила розглядати справу у її відсутності.

В дане судове засідання відповідач ОСОБА_2 не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог та просив розглядати справу в його відсутність.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Вислухавши позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 , розглянувши справу та дослідивши докази у справі, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оскарженого права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідност.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 05.10.2020 у справі № 537/78/19 (провадження № 61-17347св19), положення ст. 60 СК свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована тим із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду викладеними в постановах від: 24 травня 2017 року в цивільній справі № 6-843цс17; 08 листопада 2017 року в цивільній справі № 6 1447цс17, 18 червня 2018 року в цивільній справі № 711/5108/17.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як зазначено у п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до роз`яснень п. п. 22, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Положеннями ст. 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Положеннями статті 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи ст.60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 13.07.1991, який було зареєстровано відділом ЗАГС Таращанського райвиконкому Київської області. Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

В подальшому шлюб було розірвано за рішенням Рокитнянського районного суду Київської області від 04.05.2018 у справі № 375/116/18, провадження 2/375/143/18, яке набрало законну силу 08.06.2018.

ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , кузов НОМЕР_2 , який було придбано 12.12.2008, тобто в період шлюбу з ОСОБА_2 , тому вказаний автомобіль є їхньою спільною сумісною власністю.

Як зазначив відповідач ОСОБА_2 після розлучення з ОСОБА_1 він на вказаному автомобілі з особистими речами переїхав проживати в м.Дніпро і цей автомобіль перебуває в його користуванні.

З наявних у справі письмових доказів судом не встановлено факту того, що відповідач ОСОБА_2 оспорює чи не визнає поширення правового режиму спільного сумісного майна на автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , який належить на праві власності позивачу, проте був придбаний у шлюбі.

Як зазначено, згідно з ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 71 СК присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21е вказує, що частини четверта та п`ята статті 71 СК України не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач.

Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Зрештою, якби відповідач був згідний виплатити позивачеві компенсацію за частку останнього у праві спільної сумісної власності подружжя, а позивач погоджувався її прийняти замість належної йому частки, то для реалізації такої домовленості непотрібне внесення відповідачем коштів на депозитний рахунок суду. Він може виплатити ці кошти іншому співвласнику у позасудовому порядку.

У позові позивач ОСОБА_1 просила здійснити поділ спільного майна легкового автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , по частині його ринкової вартості, визначеної у Звіті про незалежну оцінку автомобіля в сумі 99 814 гривень з округленням, що становить 49 907 грн., реалізувавши автомобіль, а потім уточнила, що просить залишити легковий автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , у власності ОСОБА_1 ; компенсувати ОСОБА_2 частину ринкової вартості автомобіля, визначеної на момент подачі позовної заяви в Звіті про незалежну оцінку автомобіля в сумі 99814 гривень з округленням, що становить 49907 гри. з коштів, внесених на депозитний рахунок суду для забезпечення зустрічного позову;

В той же час в ході розгляду справи відповідач ОСОБА_2 вимог щодо реалізації свого права на спірний автомобіль, який був придбаний у шлюбі, проте зареєстрований за позивачем, не заявляв, грошова компенсація, іншою стороною добровільно на депозитний рахунок внесена не була. що унеможливлює присудження йому компенсації частину ринкової вартості автомобіля, про що заявляє позивач.

Суд вважає, що як позивачем ОСОБА_1 так і відповідачем ОСОБА_2 не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, а саме на автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , з позовом про визнання даного автомобіля особистою власністю до суду вони не зверталися і доказів протилежного суду не надано. Отже, суд вважає доведеною обставину того, що зазначений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власністю подружжя ОСОБА_5 і тому він підлягає розподілу між ними.

Таким чин6ом, суд вважає задовольнити частково позовні вимоги ОСОБА_1 та розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 , а саме автомобіль Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , за кожним.

З наведених підстав не підлягають задоволенню інші позовні вимоги ОСОБА_1 що стосуються вказаного автомобіля, а саме про залишення легкового автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 , у власності ОСОБА_1 ; компенсації ОСОБА_2 частини ринкової вартості автомобіля, визначеної на момент подачі позовної заяви в Звіті про незалежну оцінку автомобіля в сумі 99814 гривень з округленням, що становить 49907 гри. з коштів, внесених на депозитний рахунок суду для забезпечення зустрічного позову.

Що стосується решти позовних вимог позивача ОСОБА_1 , слід зазначити наступне. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.10.2018, не перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_2 було придбано квартиру АДРЕСА_2 , за договором купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1623.

Крім того, 01.11.2018 ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_4 договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич В.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1631.

Виходячи з вищенаведених положень ч. 1 статті 60, ч.1 ст. 61 СК України, вирішальним для набуття майном статусу об`єкта права спільної сумісної власності є факт перебування чоловіка і жінки у шлюбі. Окремий статус об`єкта права спільної сумісної власності визначений у статті 74 СК України, щодо прав на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі.

Як зазначено вище, у ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

З огляду на викладене, на майно, яке було придбане ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 не поширюється презумпція спільності права власності, оскільки воно не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 2 статті 61 СК України визначає, що об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

З цього слідує, що якщо позивач вважає, що у сторін було наявне право спільної сумісної власності на грошові кошти, які перебували у відповідача на момент розірвання шлюбу, то належним способом захисту прав є заявлення позовних вимог щодо визначення статусу майна грошових коштів. В той же час, позивачем не доведено факт того, що нерухоме майно, яке придбане відповідачем після розірвання шлюбу, а саме квартира АДРЕСА_2 , було придбане саме конкретно за ті грошові кошти, які вона вважала спільною сумісною власністю на момент розірвання шлюбу.

З приводу вимог про визнання недійсним договору дарування частини квартири АДРЕСА_2 від 01.11.2018, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , то суд не вбачає підстав вважати, що даний правочин будь-яким чином порушує права чи законні інтереси ОСОБА_1 .

Договір дарування - це домовленість, за якою одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

Статтею 216 ЦК України визначені правові наслідки недійсності правочину, зокрема, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір, залежно від розподілу прав і обов`язків між сторонами, є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

За змістом ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: заявлення вимог як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

При цьому вимога про визнання недійсним правочину заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, може бути пред`явлена тільки його сторонам (правонаступникам), які й визначаються учасниками справи у такій категорії спорів.

Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці, в тому числі у постанові Верховного Суду від 09.09.2019 у справі № 521/11217/17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі № 220/421/17.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 15.06.2022 у справі № 607/11426/16, позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.06.2021 у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1) неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.10.2020 у справі № 465/3586/17, від 08.10.2020 у справі № 712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18 наголошено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене, а також, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факт того, що нерухоме майно, яке придбане відповідачем після розірвання шлюбу, а саме квартира АДРЕСА_2 , було придбане саме конкретно за ті грошові кошти, які вона вважала спільною сумісною власністю на момент розірвання шлюбу, а саме те, що ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, а саме про визнання недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_2 від 01.11.2018, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич Валентиною Азісівною; про зобов`язання приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Сидоревич Валентину Азісівну скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 1631, внесений 01.11.2018, на частину квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 , зареєстрованою за адресою АДРЕСА_3 , та поновлення запису ро державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Зважаючи на те, що позивач звільнена від сплати судових витрат і їй відмовлено у задоволенні позовних вимог, суд відносить судові витрати за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76-82, 89, 223, 229, 247, 258-259, 263-265, 273, 280,281,282, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Розділити майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 .

Визнати за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину автомобіля Renault Symbol, 2008 року випуску, н.з. НОМЕР_1 .

В задоволенні решти частини позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок державного бюджету України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня отримання копії рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

ёСуддя Т.О. Кудрявцева