Справа № 462/9346/23 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/811/1508/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цьони С.Ю.

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . З липня 2014 року ЛКП «Залізничнетеплоенерго» надає послуги центрального опалення до її квартири. Із розрахунку на оплату комунальних послуг за період з липня 2014 року по травень 2019 року вона дізналася, що відповідач стягує дві суми: одну суму за центральне опалення у розмірі 15941,70 грн., та другу суму у розмірі 3894,90 грн. невідомо за що. Вказала, що у її квартирі тривалий час опалювалося лише 24,5 м2, проте відповідач суму нарахувань не змінював, а продовжував нараховувати таку ж суму. 11.07.2023 року вона звернулася до ЛКП «Залізничнетеплоенерго» із претензією про повернення безпідставно сплачених коштів, проте відповідь їй так і не надали, у зв`язку з чим вона змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського комунального підприємства «Залізничнетеплоенерго» про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 7120 грн. та відшкодування 3000 грн. моральної шкоди відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_2 .

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що вона сплачувала за послуги, які фактично не були нею отриманні, про що вона зверталась до Відповідача. Проте, перерахунок, який передбачений відповідно до законодавства, так і не був здійснений, а сума в платіжках не змінювалась. Зокрема вона зверталась з письмовою претензією до Відповідача з проханням повернути безпідставно сплачені кошти та роз`яснити за що були ті нарахування. Даний факт підтверджується копією претензії від 23. 06. 2023 р. Проте, відповідь Відповідач на претензію так і не надав.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

07 жовтня 2024 року від представника ОСОБА_2 адвоката Мукан І.В. надійшло клопотання про відкладення судового засідання, яке вмотивовано тим, що він задіяний у викладацькому процесі.

Розглянувши клопотання представника ОСОБА_2 , судова колегія дійшла до висновку про відмову у його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю позивача та її представника.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення безпідставно отриманих коштів та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що нарахування позивачу за оплату комунальних послуг здійснювалось у відповідності до умов договору, обсягу спожитої послуги, визначеного та розподіленого відповідно до законодавства та встановлених двоставкових тарифів на послугу з постачання теплової енергії, визначених як сума плати, розрахованої виходячи з умовно-змінної частини тарифу, протягом опалювального періоду та умовно-постійної частини тарифу, протягом року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником та зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 .

Згідно відомостей про нарахування та оплату послуг за центральне опалення квартири АДРЕСА_1 , за період з липня 2014 року по травень 2019 року, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» здійснювало нарахування за централізоване опалення у розмірі 15941,70 грн., а також нарахування за ПТН (приєднане теплове навантаження) у розмірі 3894,94 грн.

Також встановлено, що 11.07.2023 року позивач ОСОБА_2 звернулася із письмовою претензією до ЛКП «Залізничнетеплоенерго», в якій просила в 10 денний термін повернути їй безпідставно сплачену суму коштів у розмірі 7120 грн., а також надати відповідь за яку послугу нараховувалися кошти у розмірі 3894 грн. Однак відповіді на вказану претензію ЛКП "Залізничнетеплоенерго" не надано, що не заперечується сторонами.

Згідно розрахунку позивача від 23.11.2023 року розмір безпідставно отриманих коштів ЛКП «Залізничнотеплоенерго» становить 7120 грн., з яких 3894 грн. за період з 14.07.2014 року по 05.05.2019 року, 528 грн. з 06.05.2019 року по 31.12.2019 року (7 міс.х75,45 грн.), 905 грн. за 2020 рік (12 міс.х75,45 грн.), 150 грн. за січень та лютий 2021 року (2 міс.х75,45), 1634 грн. 3% річних.

Правовідносини сторін у сфері надання житлово-комунальних послуг врегульовані, зокрема, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 (далі за текстом - Закон № 2189-VIII, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 5 Закону № 2189-VIII до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, зокрема, з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.

Частиною першою статті 6 Закону № 2189-VIII передбачено, що учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право, серед іншого, одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої Закону № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами,встановленими відповідно законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, у постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі № 176/456/17 (провадження № 61-63св18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 14-280цс18.

Споживач має право без додаткової оплати одержувати від виконавця житлово-комунальних послуг інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості (пункт 2 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII).

Виконавець комунальної послуги зобов`язаний без додаткової оплати надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про ціни/тарифи, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання та порядок надання відповідної послуги, а також про її споживчі властивості та іншу інформацію, передбачену законодавством (пункт3частини другої статті 8 Закону № 2189-VIII).

Відповідно до частини першої статті 10 Закону № 2189-VIII ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків,коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Пунктом 2 частини третьої статті 4 Закону України № 2189-VIII встановлено, що до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Повноваження органів місцевого самоврядування щодо встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги визначені статтею 28 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» № 280/97-ВР від 21.05.1997 (далі за текстом - Закон № 280/97-ВР, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, відповідно до підпункту 2 пункту "а" статті 28 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів на теплову енергію (у тому числі її виробництво, транспортування та постачання), тарифів на централізоване водопостачання та централізоване водовідведення, на інші комунальні послуги (крім тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, тарифів на комунальні послуги, які встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг), побутові, транспортні та інші послуги.

Відповідно до пункту 37 частини 1 статті 43 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання встановленнятарифів на житлово-комунальні послуги, які надаються підприємствами, що перебувають у спільній власності територіальних громад, представництво інтересів яких здійснює відповідна районна чи обласна рада, а також суб`єктами господарювання, що здійснюють управління (експлуатацію) цілісними майновими комплексами таких підприємств;

Згідно із ст. 7 Закону України «Про теплопостачання» (далі за текстом - Закон № 2633-IV, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що до основних повноважень органів місцевого самоврядування у сфері теплопостачання належить, зокрема, встановлення для всіх категорій споживачів тарифів на теплову енергію і тарифів на виробництво теплової енергії (крім тарифів на теплову енергію, вироблену на теплоелектроцентралях, теплоелектростанціях, атомних електростанціях та когенераційних установках) у порядку і межах, визначених законодавством.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.06.2011 № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» (із змінами) затверджено порядок формування тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води (далі по тексту - Порядок № 869).

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 12.09.2018 № 239 затверджено Порядок розгляду органами місцевого самоврядування розрахунків тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, а також розрахунків тарифів на комунальні послуги, поданих для їх встановлення (далі по тексту - Порядок № 239).

Порядок № 869 застосовується під час установлення органами місцевого самоврядування (далі - уповноважені органи) тарифів на теплову енергію, її виробництво, транспортування та постачання, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води для суб`єктів природних монополій, а також для суб`єктів господарювання на суміжних ринках, зазначених у пункті 1 цього Порядку, та поширюється на таких суб`єктів підчас розрахунку зазначених тарифів (пункт 2 Порядку).

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01.06.2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на комунальні послуги» (в редакції станом на час існування спірних правовідносин) двоставковий тариф на теплову енергію, послуги з постачання теплової енергії і постачання гарячої води - грошовий вираз двох окремих частин тарифу (умовно-змінної та умовно-постійної). Умовно-постійна частина двоставкового тарифу на теплову енергію - абонентська плата за одиницю (1 Гкал/год.) теплового навантаження об`єктів теплоспоживання як грошовий вираз планованих економічно обґрунтованих витрат, крім тих, що віднесені до умовно-змінних витрат, що включаються до повної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, є постійними і не змінюються прямо (майже прямо) пропорційно зміні обсягу постачання теплової енергії з урахуванням планованого прибутку.

Формування двоставкового тарифу на теплову енергію здійснюється шляхом визначення грошового виразу умовно-змінної (вартість 1 Гкал спожитої теплової енергії) та умовно-постійної (абонентська плата за 1 Гкал/год. теплового навантаження) частин тарифу, застосування яких забезпечує планований річний дохід, що дорівнює сумі планованої річної повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та відповідного річного планованого прибутку, які отримуються за умови застосування одноставкового тарифу, розрахованого відповідно до вимог цього Порядку.

Розрахунок умовно-змінної частини двоставкових тарифів на теплову енергію проводиться шляхом ділення суми умовно-змінної частини витрат, що включаються до планованої повної собівартості, зазначених у пункті 50 цього Порядку, на планований обсяг реалізації теплової енергії споживачам згідно з річними планами виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Розрахунок умовно-постійної частини двоставкових тарифів на теплову енергію проводиться шляхом ділення суми умовно-постійної частини витрат, що включаються до планованої повної собівартості, витрат на відшкодування втрат та планованого прибутку, зазначених у пункті 51 цього Порядку, на сумарне теплове навантаження об`єктів теплопостачання споживачів згідно з річними планами виробництва, транспортування та постачання теплової енергії.

Постановою НКРЕКП №1746 від 10.12.2018 року встановлено двоставкові тарифи на послугу з централізованого опалення: умовно-змінну частину тарифу для абонентів житлових будинків з будинковими та квартирними приладами обліку теплової енергії 1417,92грн/Гкал, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 1348,45 грн/Гкал; решта витрат, крім паливної складової 69,47 грн/Гкал), умовно-змінну частину тарифу для абонентів житлових будинків без будинкових та квартирних приладів обліку теплової енергії 31,03 грн за1кв.м за місяць протягом періоду надання послуги з централізованого опалення, з урахуванням податку на додану вартість (у тому числі: паливна складова 29,50 грн за 1 кв. м; решта витрат, крім паливної складової 1,52 грн за 1 кв. м), умовно-постійну частину тарифу (місячна плата протягом року за одиницю приєднаного теплового навантаження).

Перший вид витрат називається умовно-змінними, тобто такими, розмір яких залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам.

Другий вид витрат не залежить від обсягів теплової енергії, що вироблена та надана споживачам, тому називається умовно-постійними.

Проте обсяг цих витрат залежить від кількості і потужності технологічного обладнання, яке виробляє та транспортує теплову енергію споживачам.

В періоді застосування сезонного тарифу на теплову енергію, тобто до введення двоставкового формату тарифу, як умовно-постійні, так і умовно-змінні витрати в тарифі враховувались разом, і споживач, сплачуючи за теплову енергію, компенсував теплопостачальному підприємству одночасно дві частини витрат у складі однієї сплати.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що нарахування вартості за двоставковим тарифом здійснюється в рамках чинного законодавства, двоставковий тариф є чинним, не скасованим.

З врахуванням наведеного, ЛКП «Залізничнетеплоенерго» як надавач послуг з теплопостачання і Споживач вказаних послуг не вправі змінювати встановлений порядок надання послуг за власною ініціативою.

Умовно-змінна та умовно-постійна складові тарифу розділенні у платіжних відомостях для зручності споживача, оскільки за приєднане теплове навантаження оплата здійснюється протягом 12 місяців, а вартість умовно-змінної складової - вираховується в опалювальний період.

Позивачем не було належним чином обґрунтовано яким чином порушують її права нарахування за отриману нею послугу.

З 01.07.2014 року ОСОБА_3 здійснювала оплату за виставленими платіжними дорученнями добровільно, примусових стягнень не було.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно дост.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 12 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 10.10.2024 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.