ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/548/24

Головуючий у першій інстанції Пархоменко П. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1024/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Шитченко Н.В.,

суддів Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцаном В.М.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватний нотаріус Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дорошенко Наталія Віталіївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 18 листопада 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дорошенко Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 1937.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що укладаючи 18 листопада 2023 року договір дарування належного їй житлового будинку, помилялася щодо правової природи правочину, прав і обов`язків сторін. Зазначала, що мала на меті укласти договір довічного утримання, оскільки є особою похилого віку, за станом здоров`я потребує сторонньої допомоги та догляду. Указувала, що спочатку ОСОБА_2 виконувала обов`язки щодо її утримання, але згодом почала їх ігнорувати, при цьому фактичної передачі будинку не відбулося, ключі від будинку після укладення оспорюваного договору обдарованій не передавались. Іншого житла позивачка не має, тому не могла єдине житло передати безоплатно у власність іншій особі. Оскільки договір дарування вчинено внаслідок помилки, ОСОБА_1 просила визнати його недійсним на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 229, 233 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_1 втратила довіру до відповідачки через підозру у здійсненні крадіжки грошових коштів. За вказаним фактом позивачка зверталася до правоохоронних органів, але довести факт крадіжки не вдалося.

Наголошує на тому, що оспорюваний правочин ОСОБА_1 вчинено під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки подарований будинок є її єдиним житлом, їй майже 90 років, наявні хвороби і відсутні близькі родичі, які б могли позивачку доглянути. Вважає, що укладаючи договір дарування, ОСОБА_2 , достовірно знаючи про наявність у ОСОБА_1 тяжких обставин, скористалася цією ситуацією і отримала безоплатно будинок. На думку позивачки, укладена угода є недобросовісною і кабальною, а нотаріус не повинен був посвідчувати цей правочин.

У наданому відзиві ОСОБА_2 , не погодившись із доводами апеляційної скарги, просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні скарги і залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що неприязні стосунки між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладання правочину. Вважає, що позивачкою не надано доказів того, що, укладаючи договір, вона не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, а тому вчинила правочин під впливом помилки. Крім цього, ОСОБА_1 склала на ім`я ОСОБА_2 заповіт, заповівши все своє майно останній, тобто фактично передала його без будь-яких умов, що спростовує твердження скаржниці про намір укласти договір довічного утримання.

Відповідачка звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не доведено, що на момент укладення правочину вона мала таку хворобу, яка б перешкоджала їй усвідомлювати його правову природу, а надані нею медичні документи не свідчать про перебування на стаціонарному лікуванні під час укладення оспорюваного договору чи про призначення їй таких препаратів, що могли б завадити її волі чи спотворити її.

ОСОБА_2 наголошує на тому, що звинувачення у крадіжці є неправдивою інформацією, оскільки такий факт не доведено належними доказами.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання договору дарування недійсним в порядку ст. 229 ЦК України, пославшись на те, що позивачкою не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що на момент укладення договору дарування вона мала волевиявлення саме на укладення договору довічного утримання.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 , 1935 року народження, отримує пенсію у разі втрати годувальника, проживає і зареєстрована одна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9, 16, 17).

16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 склала заповіт, яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_2 . Заповіт посвідчено керуючим справами (секретарем) виконавчого комітету Батуринської міської ради ОСОБА_3 , зареєстровано в реєстрі за № 181 (а.с. 37).

18 листопада 2023 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарована) укладено договір дарування житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 безоплатно житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Дорошенко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 1937 (а.с. 35-36).

Згідно з п. 4.1 указаного договору сторони стверджують, що вони не визнані в установленому порядку недієздатними чи обмежено дієздатними; не страждають в момент цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; укладення договору відповідає їх інтересам; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; не приховує іншу угоду і відповідає їх дійсним намірам створити для себе відповідні юридичні наслідки; договір не носить характеру фіктивної чи удаваної угоди; вільно володіють українською мовою.

На підставі договору дарування за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 367078690 від 23 лютого 2024 року (а.с. 10).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 , ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Тлумачення вказаної норми дозволяє виснувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення, можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилка під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 161/17523/16-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 03 травня 2022 року у справі № 715/2513/19, від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що районний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору дарування з підстав вчинення його під впливом помилки.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 склала заповіт і заповіла все своє майно ОСОБА_2 , а 18 листопада 2023 року між сторонами укладено договір дарування житлового будинку.

Вважаючи наведений правочин недійсним, ОСОБА_1 наполягала на тому, що помилялася щодо його правової природи, прав і обов`язків сторін, мала на меті укласти договір довічного утримання. Зазначала, що оспорюваний договір вчинено під впливом тяжких для неї обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки подарований будинок є її єдиним житлом, їй майже 90 років, наявні хвороби і відсутні близькі родичі, чим скористалася ОСОБА_2 , отримавши безоплатно будинок.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що сам по собі факт похилого віку ОСОБА_1 та наявність в неї захворювань не свідчать про укладення договору дарування під впливом помилки. Твердження ОСОБА_1 про те, що широкий перелік захворювань вплинув на спотворене уявлення щодо природи правочину не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, оскільки у матеріалах справи відсутні докази того, що на час укладення правочину у позивачки були наявні захворювання, які перешкоджали б їй усвідомлювати його суть. Надана копія амбулаторної картки ОСОБА_1 (а.с. 14-15) підтверджує лише встановлені діагнози, не містить застережень щодо неможливості свідомо діяти і розуміти значення своїх дій. ОСОБА_1 є дієздатною особою, в судовому порядку недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалася.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на втрату довіри до ОСОБА_2 через підозру у здійсненні крадіжки грошових коштів, не є підставою для визнання недійсним договору дарування, а лише свідчить на користь доводів відповідачки про те, що позивачка змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договору дарування, і не зумовлює висновок про помилку стосовно правової природи договору під час його укладення.

Апеляційний суд виходить з того, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Отже, конфлікт між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не свідчить про наявність помилки зі сторони дарувальника під час укладення нею оспорюваного правочину.

Крім цього, апеляційний суд зважає на наявні у справі письмові пояснення приватного нотаріуса (а.с. 25-26), що посвідчувала правочин, за змістом яких, нотарка, дізнавшись про наявність заповіту від імені ОСОБА_1 на ім`я відповідачки, додатково роз`яснювала їй правову природу договору дарування з огляду на те, що позивачка фактично повторно передавала одне і те ж майно іншій особі, проте ОСОБА_1 наполягала на укладенні саме такого правочину.

Посилання позивачки на те, що подарований житловий будинок є її єдиним житлом, і вона продовжує проживати у будинку після укладення договору, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під час укладення оспорюваного договору, не є підставою для задоволення позову. Сторони в укладеному правочині обумовили (п. 1.6 договору), що у житловому будинку, який дарується, зареєстрована ОСОБА_1 . Це доведено до відома обдарованої заявою дарувальника.

Під час розгляду справи не встановлено, що відповідачка чинить позивачці перешкоди у можливості користування житловим будинком. Таких доводів ні позовна заява, ні апеляційна скарга не містять.

Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що фактична передача подарованого майна не відбулася. Пунктом 4.3 договору дарування житлового будинку передбачено, що відповідно до ст. 722 ЦК України право власності обдарованої на дарунок виникає з моменту його прийняття, обдарована свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняття дарунку є одержання оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та отримання від дарувальника як символів речі: ключів та технічної документації на нерухоме майно. Позивачка не заперечував того, що після укладання спірного договору передала відповідачці правовстановлюючі документи на будинок. Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за оспорюваним договором дарування зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За таких обставин, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження відсутності волі у позивачки під час укладення оспорюваного договору дарування, зокрема неправильного сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Установивши, що ОСОБА_1 добровільно уклала оспорюваний договір дарування житлового будинку, договір підписано, що не заперечується сторонами, тобто досягнуто згоди щодо всіх його умов, та, враховуючи, що доказів того, що, підписуючи оспорюваний правочин, позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання, не надано, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Ураховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 14 травня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко