Справа № 171/2599/23
Провадження № 2/0182/1698/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.10.2024 року м. Нікополь

Суддя Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцька - Шаховал І.О., розглянувши у спрощеному провадженні цивільну справу за позовом адвоката Індюкової Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернулась до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з 06 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 09 жовтня 2015 року державною виконавчою службою Апостолівського районного управління юстиції було відкрито виконавче провадження. Станом на жовтень 2023 року в її довірителя заборгованість зі сплати аліментів відсутня та свої зобов`язання він виконує в повному обсязі. Проте, майновий стан ОСОБА_1 змінився, оскільки 05 жовтня 2019 року ОСОБА_1 з ОСОБА_5 зареєстрували шлюб та від шлюбу мають доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Тобто, на даний час, сімейний стан позивача змінився, у нього народилась донька, яка перебуває на його утриманні, а також на його утриманні перебуває й дружина, яка знаходиться в декретній відпустці. Як на підставу звернення до суду з даним позовом, представник позивача посилається на те, що, у зв`язку з народженням дитини в іншому шлюбу та перебуванням на його утриманні дружини, його матеріальне становище змінилось, тому він змушений звернутись до суду та просить ухвалити рішення про зменшення розміру аліментів, що підлягають стягненню на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року, з 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до 1/6 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 травня 2024 року дану справу було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Учасникам справи було надіслано копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно надіслано копії позовної заяви та доданих до неї документів. Відповідачу було встановлено строк для надіслання (надання) до суду відзиву, у відповідності до ст.178 ЦПК України, на позовну заяву і всіх доказів, що підтверджують заперечення проти позову (а.с.49-50).

Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, копію ухвали про відкриття провадження у справі та одночасно позовну заяву з додатками до неї отримала, про що свідчить поштове повідомлення, та 05 липня 2024 року на адресу суду надіслала відзив на позовну заяву, згідно якого зазначає наступне.

Так, з позивачем вони перебували в зареєстрованому шлюбі та після припинення спільного проживання дитина залишилася проживати з нею та перебувати на її утриманні. Тому, вона звернулась до суду з заявою про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини в примусовому порядку. При цьому, з часу відкриття виконавчого провадження, позивач свої зобов`язання порушував неодноразово, а іноді взагалі ухилявся, пояснюючи це тим, що в нього відсутні кошти та стабільна робота. Крім цього, нею до відділу ДВС було подано заяву про вчинення заходів примусового впливу на позивача щодо виконання покладеного на нього обов`язку по утриманню сина, однак, вона отримала повідомлення, згідно якого їй було рекомендовано звернутись до правоохоронних органів та притягнути його до кримінальної відповідальності, передбаченої ст.164 КК України, за злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду аліментів на утримання дитини. Після цього, позивач неодноразово звертався до відповідачки та просив її звернутись до органів державної виконавчої служби з заявою про відсутність претензій щодо заборгованості зі сплати аліментів, оскільки, у разі несплати суми боргу, до нього будуть застосовані передбачені законом заходи, в тому числі, обмеження в праві керування транспортним засобом. Вона пішла на зустріч позивачу та подала заяву про відсутність боргу, яка, фактично, до цих пір їй не повернута. Тобто, дані обставини свідчать про те, що позивач скористався її добрим ставленням до нього та зазначив в позові про відсутність боргу, що не відповідає дійсності. Окрім цього, позивач офіційно не працевлаштований, але займається рієлторською діяльністю, отримує дохід, а також здійснює великі покупки у вигляді рухомого майна. Також, на момент подання даного позову до суду, його дитині, яка народжена в іншому шлюбі, виповнилось вже 3 роки, а тому твердження, що його дружина перебуває в декретній відпустці на увагу не заслуговують. Тому, враховуючи вищевикладене, просить суд даний відзив прийняти до уваги, позовні вимоги не визнає та просить в задоволені позову відмовити (а.с.53-57).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

У відповідності до ч.2 ст.51 Конституції України та статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Приписами ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей.

Відповідно до ст.5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання.

Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманню та матеріальному забезпеченню дітей, а, отже, не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 03 березня 2016 року між ними було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заочним рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 04 серпня 2015 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 були стягнуті аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму, починаючи з 06 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15). 09 жовтня 2015 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Апостолівського районного управління юстиції Капустою Т.І., на підставі виконавчого листа, виданого, згідно вищевказаного рішення суду, було відкрито виконавче провадження № 48975001 (а.с.17). Як на підставу звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, представник позивача посилається на те, що майновий стан її довірителя змінився, оскільки 05 жовтня 2019 року він зареєстрував шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_3 у нього народилась донька ОСОБА_6 (а.с.20, 23). При цьому, як на підставу зменшення розміру аліментів, представник позивача зазначає, що заборгованість зі сплати аліментів у нього відсутня, проте, йому дуже важко утримувати як двох дітей, так і свою дружину, яка перебуває в декретній відпустці. Проте, дане твердження судом до уваги не приймається, оскільки, у відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умов для розвитку її природних здібностей, поваги до гідності дитини, готування її до самостійного життя та праці. Таким чином, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права і обов`язки щодо дитини, в тому числі, і щодо її утримання.

Згідно § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст.35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (п.п.3, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України»).

При визначенні розміру аліментів, суддя враховує рівність прав та обов`язків батьків щодо дітей, у відповідності до ст.141 СК України.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Отже, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним, закон надає право платнику аліментів звернутися до суду про зміну розміру аліментів.

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.

Так, представник позивача, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, посилається на те, що рішенням Апостолівского районного суду Дніпровської області від 04 серпня 2015 року з її довірителя були стягнуті аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), однак, у нього народилась донька в іншому шлюбі, а тому позивач вважає, що діти, народжені від різних матерів, мають абсолютно рівні права на матеріальну допомогу, тобто, з розрахунку: 1/6 +1/6 = 1/3 частина заробітку (доходу).

Статтею 192 СК України передбачена можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є, як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів.

Проте, окремо факт народження ще однієї дитини не змінює сімейний стан та не свідчить про погіршення матеріального стану.

Сама по собі та обставина, що розмір щомісячних доходів позивача більший за розмір доходів відповідача, при рівності інших умов (вік, стан здоров`я, матеріальний стан), не може впливати на баланс рівності обов`язку батьків щодо дитини, а лише може бути стимулюючою обставиною для відповідача для вжиття заходів щодо збільшення власних доходів, що, за таких умов, може бути підставою для зміни розміру стягуваних аліментів у майбутньому.

Тому, суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку з чим, певним чином, з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини, таким чином, що тягар, здебільшого, лягає лише на одного, в даному випадку, - матір.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, враховуючи вимоги чинного законодавства, а також той факт, що стороною позивача не доведено, що його майновий стан змінився, при цьому, складений розрахунок щодо часток стягуваних аліментів судом до уваги не приймається, оскільки відносно позивача відкрито єдине виконавче провадження щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини, будь-які інші докази та наявність інших виконавчих проваджень, згідно яких можливо здійснити та застосувати розмір часток, ані позивачем, ані його представником надано не було. Тобто, стороною позивача не надано та не підтверджено належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою.

До таких висновків дійшов Верховний суд у постанові від 16.09.2020 року, справа № 565/2071/19.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для застосування ст.192 СК України, шляхом зменшення розміру аліментів, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.191, ч.1 ст.192 СК України, ст.ст.10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суддя -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог адвоката Індюкової Тетяни Володимирівни, яка діє в інтересах ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів відмовити.

На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: І. О. Кобеляцька-Шаховал