КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 363/3409/22
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2024року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Таргоній Д.О., Голуб С.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Колодія Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року у складі судді Котлярової І.Ю.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду та до досягнення дитиною трьох років.

Позов обґрунтовано тим, що сторони з 03 квітня 2020 року перебували в зареєстрованому шлюбі від якого мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказано, що у період останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та з липня 2021 року припинено ведення спільного господарства та спільне проживання.

Після припинення шлюбних стосунків дитина залишилася прожити із матір`ю. Відповідач є дієздатним та працевлаштований, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача адвокат Колодій О.М., не згоден з ухваленим рішенням, вважає його необ`єктивним, необґрунтованим, у зв`язку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв`язку з чим, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що він не відмовляється від свого обов`язку надавати матеріальну допомогу своїй колишній дружині (матері його дитини) до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1/10 частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, а не 1/6 частини, як просить позивачка, оскільки стягнення з нього аліментів в розмірі 1/6 частини погіршить його матеріальне становище. Втім, стягнення з нього аліментів в розмірі 1/10 на дружину забезпечить поліпшення її майнового становища, а законні права та інтереси відповідача не будуть порушені.

Вказує, що під час постановлення оспорюваного рішення суд не врахував, що з 21 жовтня 2022 року вже стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року, а також того, що з 01 липня 2019 року та по теперішній час, на утриманні відповідача знаходиться його матір інвалід 3 групи - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше прізвище « ОСОБА_5 ».

Крім того зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивачка ОСОБА_2 працює нумерологом-консультантом, має самостійний дохід та може себе забезпечувати, не знаходиться у скрутному матеріальному становищі.

Також вказує, що у відповідності до скріншотів з соціальних мереж Instagram, Facebook позивачка ОСОБА_2 перебуває за кордоном та отримує відповідні соціальні виплати.

Не погоджується відповідач й з рішенням в частині стягнення з нього на користь держави судових витрат у розмірі 1211 грн 20 коп судового збору, оскільки у відповідності до посвідчення ОСОБА_2 від 28 квітня 2024 року відповідач є учасником бойових дій, а тому звільняється від сплати судового збору.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Красіловський В.С. просить рішення районного суду залишити без змін, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги відповідача не підтверджені належними доказами.

За змістом ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У відповідності до вимог частини тринадцятої статті 7, частини першої статті 369 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи предмет та підставу заявленого позову, а також його ціну, суд дійшов висновку про те, що дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно положень частин другої та п`ятої статті 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої та другої статті 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Як убачається зі справи, що 03 квітня 2020 року між сторонами було укладено шлюб, який був зареєстрований Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 293 (а.с. 16 т.1).

Від шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 від 03 грудня 2021 року (а.с. 17 т.1).

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року стягнуто з ОСОБА_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 21 жовтня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 03 лютого 2023 року виправлено описку допущену в рішенні Вишгородського районного суду Київської області від 22 грудня 2022 року, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: " ОСОБА_1 , аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходів), щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду, а саме з 21 жовтня 2022 року та до досягнення дитиною повноліття"

З витягу з наказу начальника ОКПП "Київ" Державної прикордонної служби України Богдана Гуменюка "Про особовий склад" № 48-ос від 31 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку, з 02 січня 2024 року по 01 серпня 2024 року (а.с. 63 т.2).

Відповідно до витягу з наказу начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України "Про особовий склад" від 18 грудня 2022 року № 484-ОС ОСОБА_1 призначений начальником НОМЕР_3 прикордонної застави НОМЕР_4 прикордонної комендатури, (а.с. 173 т.1).

Відповідно до справи сторони проживають окремо та припинили ведення спільного господарства.

Установлено, що дитина сторін проживає разом матір`ю ОСОБА_2 .

Задовольняючи позов районний суд враховав, що відповідач є працездатною особою, працевлаштований, що підтверджується витягом долученого до справи Наказу, отримує заробітну плату, а позивачка, здійснюючи догляд за дитиною, потребує матеріальної допомоги на своє утримання.

Колегія суддів із даним висновком суду першої інстанції погоджується з огляду на наступне.

Згідно вимог частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Останній, зокрема, полягає у визнанні людини, її життя і здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (стаття 3 Конституції).

Конституція України в статті 1 проголошує, що Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава. Згідно з Основним законом України ознаками України як соціальної держави є соціальна спрямованість економіки, закріплення та державні гарантії реалізації соціальних прав громадян. Одним з найважливіших соціально-економічних прав людини є право на достатній життєвий рівень для особи та її сім`ї (стаття 48), між тим поняття "достатній життєвий рівень" в Конституції України не розкривається і не визначається, як він співвідноситься із прожитковим мінімумом. В той же час у Рішенні Великої Палати Конституційного Суду України від 22 травня 2018 року зазначено, що "у державі, яку проголошено соціальною, визначений законодавцем розмір прожиткового мінімуму має реально забезпечувати гідний рівень життя людини" (речення друге абз. 1 п. п. 2.3 п. 2 мотивувальної частини). Це зобов`язує державу створити ефективну систему соціального захисту різних категорій осіб, яка сприяла б узгодженню рівня їхнього життя з реалізацією права на достатній життєвий рівень для них та їхніх сімей шляхом надання відповідного соціального забезпечення (абз. 4-5 п. п. 2.3 п. 2 мотивувальної частини Рішення Великої палати Конституційного Суду України).

Окрім Конституції України, права та свободи людини знаходяться під захистом міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. При цьому останні є частиною національного законодавства України (стаття 9 Конституції).

Зокрема, невід`ємною частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції ратифіковані Верховною Радою України 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

Вищезазначені міжнародні документи та відповідне законодавство України, включаючи її Конституцію, становлять концептуальний каркас розуміння принципу верховенства права.

Відповідно до статті 2 Конвенції про захист прав і основних свобод людини право кожного на життя охороняється законом.

Згідно зі статтею 12 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права на Державах-підписантах лежить обов`язок створення умов, які б забезпечували всім медичну допомогу і медичний догляд у разі хвороби. В свою чергу Конвенція про права осіб з інвалідністю, визнаючи важливою доступність охорони здоров`я, зобов`язує Держави-учасниці Конвенції вживати усіх належних заходів для забезпечення доступу осіб з інвалідністю до послугу сфері охорони здоров`я (стаття 12 Конвенції).

Таким чином, державні органи України, в тому числі судової гілки влади при розгляді питань, пов`язаних з правом особи на охорону життя і здоров`я, повинні керуватися вищезазначеними положеннями Конституції України та міжнародних документів як основоположних нормативно-правових актів, в яких знаходить своє втілення принцип верховенства права.

Статтею 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Один з подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Особливим видом права подружжя на утримання є право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. Його особливість полягає у строковості дії, незалежності надання утримання від доходу дружини та наявністю лише однієї підстави, яка унеможливлює надання такого утримання, - можливості чоловіка надавати таке утримання.

Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Отже, ч. 4 ст. 84 СК України регламентує умову виникнення права дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини - чоловік може надавати матеріальну допомогу. Принципове положення законодавця полягає у тому, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, а також факту розірвання шлюбу між батьками дитини.

Таким чином, сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

Подавши докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи доведено, що шлюб між сторонами розірвано, вони припинили ведення спільного господарства й дитина залишилася проживати разом з ОСОБА_2 .

Відповідно до справи, ОСОБА_1 , є особою працездатного віку, інших дітей, непрацездатної дружини немає, а тому має змогу сплачувати на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини від усіх його доходів до досягнення дитиною трьох років.

Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку, апеляційним судом ураховано, що відповідач не надано доказів на підтвердження того, що з 01 липня 2019 року та по теперішній час на його утриманні знаходиться його матір інвалід 3 групи - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також того, що позивачка є працевлаштована та має дохід.

Не надано доказів й того, що позивачка, перебуваючи за межами України, отримує соціальні виплати.

А отже доводи скаржника щодо вказаних обставин судом відхиляються, оскільки доказів на їх підтвердження не надано.

Матеріали справи не містять доказів які вказують на істотні обставини, що дають підстави стверджувати про складне матеріальне становище ОСОБА_1 .

Суд вважає, що відповідач є працездатною особою і спроможний платити аліменти на утримання дружини, протилежне судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на її утримання до досягнення дитиною 3-х років, з урахуванням можливості відповідача надавати таку допомогу.

Визначений районним судом розмір аліментів відповідає принципу справедливості та розумності, ураховує потреби дружини та фінансові можливості відповідача.

Відхиляє колегія суддів й доводи апеляційної скарги щодо незгоди в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 1211 грн 20 коп, оскільки він є учасником бойових дій, а тому звільняється від сплати судового збору.

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Правовий статус ветеранів війни (до яких належать учасники бойових дій), забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

У статті 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у статті 12 цього Закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 зазначено, що вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій, для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір", суд має враховувати предмет та підстави позову, перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статей 12, 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Встановлено, що предметом спору у справі є аліментні зобов`язання, які не стосуються пільг, визначених статтями 12, 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Отже, зазначений спір у розумінні вказаних вище положень закону не пов`язаний із захистом порушених прав відповідача саме як учасника бойових дій, а тому пільги передбачені пунктом тринадцятим частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" до нього не застосовні.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат є обґрунтованим та законним.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року - без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Колодія Олександра Миколайовича в інтересах ОСОБА_1 на рішення залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач:

Судді: