Справа № 619/313/24
Провадження № 2/643/1550/24
Московський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді - Олійника О.О.,
за участю секретаря судового засідання - Новакової Т.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, визнання права власності,-
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, в якому просить суд встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 однією сім`єю в житловому будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/16 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що її батьки - батько ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 перебували у шлюбі, у якому народилась ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 . Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.03.1981 року, шлюб між її батьками було розірвано 25.06.1980 року, про що складено відповідний актовий запис № 904. 12.12.1988 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_8 , який в подальшому розірвала 03 грудня 1996 року. 10 березня 1992 року мати позивача уклала шлюб з ОСОБА_2 , в якому її дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 ». Після реєстрації шлюбу матір ОСОБА_10 , переїхала до житлового будинку АДРЕСА_1 . 27 грудня 1996 році зареєструвалась в зазначеному житловому будинку та залишилась проживати в ньому, разом зі своїм чоловіком. За вказаною адресою мати позивача - ОСОБА_10 проживала постійно, до своєї смерті, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ще за свого життя, а саме 03 грудня 2002 року, мати позивача ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепигою Т.В., р. № 2011, згідно якого все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, вона заповіла позивачу, свої дочці - ОСОБА_1 . Спадкоємцем на обов?язкову частку у спадщини після смерті ОСОБА_10 залишився її чоловік, вітчим позивача, ОСОБА_2 . Інших спадкоємців немає. Після смерті матері позивача її чоловік, ОСОБА_11 , залишився сам. За своїм віком (73 років) та станом здоров?я він не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування, тому вона стала постійно проживати разом з ОСОБА_2 однією сім?єю, адже її власна родина на той час вже розпалась, шлюб був розірваний і вона також була самотньою. Тому за свого життя ОСОБА_2 все своє майно заповів позивачу. У неї з ОСОБА_2 утворився спільний бюджет, який складався з його пенсії та її заробітної плати. Вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту житлового будинку та покращення умов проживання в ньому, сплаті комунальних платежів. За їхнім спільним з ОСОБА_2 рішенням вона зробила в житловому будинку ремонт, замінила сантехнічне обладнання, вікна та двері, придбала необхідну побутову техніку холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, водонагрівач, телевізор з дистанційним управлінням. Все це забезпечувало ОСОБА_2 комфортні умови проживання та надавало можливості, незважаючи на важкий стан здоров?я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Крім того, вона постійно піклувалася про лікування ОСОБА_2 , забезпечувала йому сама та за допомогою лікарів і медичних працівників. Даний факт може підтвердити свідок. Після смерті ОСОБА_2 позивач залишилась проживати в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де і мешкає зараз, сплачує всі комунальні послуги. частина зазначеного житлового будинку з надвірними будівлями розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 передав у власність на підставі договору довічного утримання. Інша частина з відповідною частиною надвірних будівель АДРЕСА_1 стала належати їй на підставі Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2008р. (справа № 2-60/2008).
17 лютого 2004 року ОСОБА_2 , склав заповіт, згідно якого заповів все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалось, позивачу ОСОБА_1 .
На час своєї смерті ОСОБА_2 , був зареєстрований за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 . Отже, ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом, після смерті ОСОБА_2 , інших спадкоємців немає.
Спадщину після смерті матері ОСОБА_10 вона прийняла відповідно до вимог закону. В Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області була відкрита спадкова справа № 605/2003, від 21.07.2003. 21 листопада 2023 позивачу державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_12 , було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.11.2003, зареєстровано в реєстрі за № 2-209 на 3/16 (три шістнадцятих) частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з (однієї четвертої) частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином, свідоцтво про право на обов?язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 (ст.530 ЦК Україна 1953) Цивільного кодексу України на (одну четверту) частку спадщини - 1/16 (одну шістнадцяту) частки квартири не видано.
Тобто, ОСОБА_2 , мав право на обов?язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка). Так, ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом, після смерті дружини - ОСОБА_10 , так як фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку, ОСОБА_2 не встиг.
Після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, яку позивач прийняла, як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Проте оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного ОСОБА_2 , позивач позбавлена можливості в зв?язку з тим, що на час смерті ОСОБА_2 , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не була зареєстрована. Тому встановлення факту її постійного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім?єю на час його смерті необхідно їй для оформлення своїх спадкових прав, в зв`язку з чим я змушена звернутись до суду.
Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 12.01.2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності передано на розгляд Московського районного суду м. Харкова.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.02.2024 року, головуючим визначено суддю Олійника О.О.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.02.2024 позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
28.03.2024 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.04.2024 року було відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.
07.05.2024 року на адресу суду надійшло клопотання позивача про витребування доказів та допит свідка.
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року клопотання представника позивача про витребування доказів та допит свідка задоволено. Витребувано з Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .
20.05.2024 року на виконання ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07.05.2024 року про витребування доказів, завідувач Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області Маслій А. на адресу суду надіслала належним чином завірену копію спадкової справи № 243/2023 на 16-х арк. в 1-му прим.
У судове засідання позивач та її представник з`явились, надали суду пояснення, проти винесення заочного рішення не заперечували.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, на підтвердження чого в матеріалах справи наявні розписки про отримання рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що свідчить про належне його повідомлення, не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. Відзив на позов не подав.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки учасника справи, який належним чином повідомлений про судове засідання, без поважних причин або без повідомлення причин неявки, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.
Згідно з п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Ураховуючи одночасне існування умов, передбачених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вирішив постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, які були надані у судовому засіданні 25.09.2024, допитавши свідка, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.
Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є донькою ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 02 квітня 1966 року, та копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 , виданого 24 грудня 1996 року.
Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 24 грудня 1996 року, 10 березня 1992 року мати позивача, ОСОБА_10 уклала шлюб з ОСОБА_2 , в якому її дошлюбне прізвище « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_14 » (а.с. 18).
Як зазначає позивач, після реєстрації шлюбу матір позивача ОСОБА_10 , переїхала жити до свого чоловіка, ОСОБА_2 до житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з копією довідки № 3697 від 13.08.2021 року, ОСОБА_10 , 1936 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 27 грудня 1996 року по день смерті мешкала та була зареєстрована в АДРЕСА_1 . Разом з нею на день смерті за вказаною адресою зареєстрований та мешкав чоловік ОСОБА_2 , 1926 року народження, зареєстрований з 21.11.1980 року по день смерті.
За часів свого життя, а саме 03 грудня 2002 року, мати позивача ОСОБА_10 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чепигою Т.В., реєстровий номер 2011, згідно якого все своє майно, де б таке не знаходилось та з чого б воно не складалось, та взагалі, все що на день смерті буде їй належати та на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу, свої дочці - ОСОБА_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 мати позивача ОСОБА_1 ОСОБА_10 , померла. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області 04 лютого 2003 року.
Після її смерті залишилась спадщина, яка складається з частка квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .
Спадкоємцем на обов?язкову частку у спадщини після смерті ОСОБА_10 був її чоловік, вітчим позивача, ОСОБА_2 .
Позивач вказує, що спадщину після смерті матері, ОСОБА_10 , вона прийняла відповідно до вимог закону.
Так, 21 листопада 2023 року в Дергачівській державній нотаріальній конторі Харківської області була заведена спадкова справа № 605/2003.
21 листопада 2023 позивачу державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_15 , було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2-209 на 3/16 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано свідоцтво, складається з (однієї четвертої) частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . свідоцтво про право на обов?язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК Україна на (одну четверту) частку спадщини - 1/16 (одну шістнадцяту) частки квартири не видано. Право власності на 3/16 (три шістнадцятих) частки квартири підлягає державній реєстрації. Даний факт підтверджується свідоцтвом про права на спадщину за заповітом від 21.11.2023 року (а.с. 33).
Тобто, чоловік померлої матері ОСОБА_10 ОСОБА_2 , мав право на обов?язкову частку у спадщині, як непрацездатний вдівець, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов?язкова частка).
Як зазначає позивач, після смерті матері, її чоловік, ОСОБА_11 , залишився сам. За своїм віком (73 років) та станом здоров?я він не міг жодного дня залишатись без сторонньої допомоги та піклування, тому вона стала постійно проживати разом з ОСОБА_2 однією сім?єю, адже її власна родина на той час вже розпалась, шлюб був розірваний і вона також була самотньою. . У неї з ОСОБА_2 утворився спільний бюджет, який складався з його пенсії та її заробітної плати. Вони разом приймали рішення щодо витрачання спільних коштів з метою ремонту житлового будинку та покращення умов проживання в ньому, сплаті комунальних платежів. За їхнім спільним з ОСОБА_2 рішенням вона зробила в житловому будинку ремонт, замінила сантехнічне обладнання, вікна та двері, придбала необхідну побутову техніку холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, водонагрівач, телевізор з дистанційним управлінням. Все це забезпечувало ОСОБА_2 комфортні умови проживання та надавало можливості, незважаючи на важкий стан здоров?я, відчувати рух життя, бути інформованим щодо всіх його важливих подій. Позивач постійно піклувалася про лікування ОСОБА_2 , забезпечувала йому сама та за допомогою лікарів і медичних працівників. Даний факт може підтвердити свідок.
За життя, вітчим позивача, ОСОБА_2 все своє майно заповів позивачу, що підтверджується копією заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області (а.с. 22).
Отже, ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом, після смерті ОСОБА_2 .
Відповідно до довідки № 3698 від 13.08.2021 року, на час своєї смерті вітчим позивача, ОСОБА_2 , був зареєстрований за місцем проживання в житловому будинку АДРЕСА_1 один (а.с. 24 ).
У судовому засіданні позивач пояснила, що після смерті ОСОБА_2 залишилась спадщина, яку позивач прийняла, як спадкоємець за його заповітом, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. З заявою про відмову від спадщини до нотаріальної контори позивач не зверталася. Проте оформити свої спадкові права згідно заповіту, залишеного ОСОБА_2 , позивач позбавлена можливості в зв?язку з тим, що на час смерті ОСОБА_2 , хоча й фактично проживала разом з ним постійно за однією адресою, але не була зареєстрована. Тому встановлення факту її постійного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім?єю на час його смерті необхідно їй для оформлення своїх спадкових прав, в зв`язку з чим вона змушена була звернутись до суду.
Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснила, що є подругою позивача ОСОБА_1 та добре знайома з її сім`єю, в особі її вітчима ОСОБА_2 . Після смерті матері позивача, ОСОБА_1 дійсно проживала однією сім`єю з своїм вітчимом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , в них був спільний бюджет. ОСОБА_17 хворів, тому вона здійснювала за ним догляд.
Відповідно до глави 10 п. 4.15 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 за № 296/5 передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Як зазначає позивач та підтверджено матеріалами справи вона постійно мешкала з своїм вітчимом ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Мешкали вони однією сім`єю, в них був спільний бюджет.
Факт постійного проживання позивача без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується довідкою № 4087 від 16.09.2021 року, виданою виконкомом Солоницівської селищної ради (а.с. 25).
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч. 2).
Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України).
Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 2,3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Зміст наведених норм закону свідчить про те, що під постійним місцем проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця на момент смерті спадкодавця зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом.
Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 06 травня 2020 року у справі № 478/1995/18, від 01 липня 2020 року у справі № 222/1109/17, від 17 січня 2022 року у справі № 643/790/20, від 07 червня 2022 року у справі № 175/4514/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 198/132/21, від 07 червня 2023 року у справі № 227/5018/21.
Як було встановлено судом, позивач у справі є спадкоємцем за заповітом. Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Після смерті вітчима позивач прийняла спадщину фактично, шляхом постійного проживанням із спадкодавцем на момент відкриття спадщини.
Таким чином, позивач прийняла спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявила про відмову від неї.
Стосовно позовних вимог про встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Отже, встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем є передусім питаннями доведення обставин, що входять до предмета доказування в справі, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, а зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке встановлення не є необхідним.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог в частині встановлення факту постійного проживання на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем слід відмовити.
Отже, оскільки той факт, що позивач проживала однією сім`єю зі спадкодавцем є доведеним, суд доходить до висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_3 право власності на 1/16 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
За таких обставин, з огляду на існування спору про право, позивач обгрунтовано звернулась до суду за вирішенням цього спору у позовному провадженні.
Розподіл судових витрат здійснюється судом в порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. 259, 263-265 ЦПК України,
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту постійного проживання однією сім`єю, визнання права власності задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на 1/16 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 .

Відповідач - Харківська міська рада, , м. Харків, майдан Конституції, 7.

Суддя - Олійник О.О.