Справа № 456/3755/22 Головуючий у 1 інстанції: Шрамка Р.Т.
Провадження № 22-ц/811/1775/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Ковальчука Ю.П.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 05 жовтня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , на момент укладення якого ОСОБА_3 був власником квартири АДРЕСА_1 загальною площею 45,1 кв.м., що складалася з кухні та однієї кімнати. Після укладення шлюбу вони разом за спільні кошти провели реконструкцію вищезазначеної квартири, а саме, добудували до квартири мансардний поверх, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася вдвічі до 91,8 кв.м. Оскільки за час перебування у шлюбі площа квартири, загальна вартість якої становить 879 358,78 грн. збільшилася вдвічі, то їй належить 1/4 частка квартири вартістю 219 839,69 грн. Крім того, за час спільного проживання з відповідачем придбано автомобіль марки «Subaru Forester», легковий загальний універсал В, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстровано за відповідачем. Покликається на те, що майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З наведених підстав просить поділити майно подружжя шляхом визнання за ОСОБА_1 право власності на:

-1/4 частину квартири АДРЕСА_1 ;

-1/2 ідеальну частку автомобіля марки марки «Subaru Forester», легковий загальний універсал В, сірого кольору, номер кузову НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частки автомобіля марки «Subaru Forester», легковий загальний універсал В, сірого кольору, номер кузова НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати за сплачений судовий збір за автомобіль в сумі 1042,00 грн. та витрати на його оцінку в сумі 1000.00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 судові витрати за надану правову допомогу в сумі 6000.00 грн.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

В задоволенні решти вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 6000.00 грн., решту судового збору в сумі 2197.70 грн., витрат на оцінку майна в сумі 1000.00 грн. відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що реконструкція квартири АДРЕСА_1 шляхом влаштування мансардного поверху відбулася після реєстрації шлюбу. Право власності на реконструйовану квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 91.8 кв.м. визнано за ОСОБА_3 рішенням Стрийського міськрайонного суду від 15 листопада 2016 року, ухваленим під час перебування його у шлюбі з ОСОБА_1 , що безпідставно не взяв до уваги суд першої інстанції, оскільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважає, що 1/2 частина реконструйованої квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки за час перебування у шлюбі загальна площа квартири збільшилася вдвічі, відтак ОСОБА_1 має право на 1/2 частку від реконструйованої квартири, що становить 1/4 частку квартири. З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , а відтак законність та обгрунтованість рішення суду в іншій його частині судом апеляційної інстанції не перевіряється.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута відповідачем до реєстрації шлюбу на підставі Договору про пайову участь у будівництві від 10.07.2007 року №11/07, предметом якого є отримання у власність однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 22, 9 м.кв, загальною площею 46,8 м.кв., що розташована на 7-му поверсі будинку, включно з приміщенням горища (мансарди) площею 45,0 м.кв. розташованим на 8-му поверсі будинку, разом загальною площею 91, 8 м.кв., і крім того судом не було встановлено, що реконструкція квартири проведена за час перебування сторін у шлюбі, і що за час шлюбу цінність квартири істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат позивача і таких доказів позивачем та її представником суду не надано, а тому дійшов висновку, що ця квартира є особистою приватною власністю відповідача і поділу не підлягає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.10.2010 року між сторонами у справі було укладено шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, повторно виданого 05.10.2022 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Стрию Стрийського району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), який розірвано на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.02.2023 року.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23.05.2007 року, а також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та технічним паспортом на квартиру АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що спірна квартира набута на підставі Договору про пайову участь у будівництві №11/07, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ Будівельно- монтажною фірмою «Стрийбуд» 10.07.2007 року, тобто до укладення шлюбу.

Пункти 1.3 та 1.4 Договору про пайову участь у будівництві від 10.07.2007 року №11/07, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ Будівельно- монтажною фірмою «Стрийбуд», передбачають, що ОСОБА_3 зобов`язується сплатити ВАТ БМФ «Стрийбуд» в якості пайового внеску у будівництво житлового будинку визначену у цьому договорі грошову суму, а ВАТ БМФ «Стрийбуд» зобов`язується здійснити всі необхідні дії з організації будівництва та введення в експлуатацію житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 та передати ОСОБА_3 у власність визначену у цьому договорі його частину. Частиною, зазначеного у пункті 1.3 цього договору житлового будинку, яка підлягає передачі у власність ОСОБА_3 на умовах цього договору, є однокімнатна квартира АДРЕСА_2 , житловою площею 22, 9 м.кв, загальною площею 46,8 м.кв., розташована на 7-му поверсі будинку, включно з приміщенням горища (мансарди) площею 45,0 м.кв. розташованим на 8-му поверсі будинку, разом загальною площею 91, 8 м.кв, надалі квартира.

Пункт 1.5 договору передбачає, що грошовою сумою, що підлягає сплаті ОСОБА_3 відповідно до умов цього договору становить попередньо договірну вартість квартири, є сума коштів в розмірі 144610.00 грн.

Квитанціями до прибуткового касового ордера №125 від 31.07.2007 року та від 26.02.2007 року підтверджується внесення ОСОБА_3 по угоді за житло відповідно 14940.00 грн. та 129670.00 грн.

Тобто, вартість однокімнатної квартири АДРЕСА_2 , житловою площею 22, 9 м.кв, загальною площею 46,8 м.кв., що розташована на 7-му поверсі будинку, включно з приміщенням горища (мансарди) площею 45,0 м.кв. розташованим на 8-му поверсі будинку, разом загальною площею 91, 8 м.кв, яка була предметом Договору про пайову участь у будівництві від 10.07.2007 року №11/07, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ Будівельно- монтажною фірмою «Стрийбуд», була сплачена саме ОСОБА_3 в 2007 році, тобто ще до укладення шлюбу з позивачкою.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_1 , наданої ФОП ОСОБА_5 , ринкова вартість квартири станом на 21.10.2022 року становить 879 358, 78 грн.

За загальним правилом, наведеним у ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Відповідно до частин 1, 2 статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Стаття 71 СК України передбачає, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, з яким погоджується колегія суддів, що спірна квартира набута відповідачем до реєстрації шлюбу з позивачкою, який був зареєстрований 05.10.2010 року, набута ним на підставі Договору про пайову участь у будівництві від 10.07.2007 року №11/07, за умовами якого передачі у власність відповідачу підлягала однокімнатна квартира АДРЕСА_4 площею 91, 8 м.кв., і що позивачкою, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що за час шлюбу цінність квартири істотно збільшилася внаслідок її трудових або грошових затрат.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.11.2016 року встановлено, що ОСОБА_3 здійснено реконструкцію квартири, а саме, переобладнано частину приміщення, призначену для господарських потреб на горищі в житлові кімнати, які приєднані до квартири, однокімнатна квартира переобладнана в трикімнатну.

Колегія суддів звертає увагу на те, що згадане рішення суду ОСОБА_1 не оскаржувалося, що свідчить про те, що вона погодилася зі встановленими цим рішенням обставинами щодо реконструкції квартири, що така реконструйована ОСОБА_3 , про її участь в реконструкції квартири в рішенні суду не зазначено.

Відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, суд першої інстанції взяв до уваги показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які зазначили, що з моменту набуття відповідачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 та до реєстрації шлюбу квартира була 2-рівнена та придатна для проживання, хоча ще частково тривали ремонтні роботи, пояснили, що особисто були присутні в квартирі ще до весіллям в 2008 році та підтвердили наявність мансардного поверху, вихід на який було влаштовано по сходах з квартири; а також показання свідка ОСОБА_9 про те, що він особисто клав плитку в квартирі і ці роботи проводилися до весілля, також ним виконувалися роботи по влаштуванню виходу на мансардне приміщення, сходи, які були встановлені з кухні і були металеві.

Суд взяв до уваги фотографії, які датуються 02.01.2008 роком, які, на думку підтверджують придбання квартирита проведення у ній ремонту, в тому числі на горищі (мансарді), до одруження відповідача з позивачкою.

На думку колегії суддів, наведене вище спростовує доводи апелянта про те, що вона приймала участь у реконструкції квартири, а саме у переобладнанні частини приміщення призначеного для господарських потреб на горищі у житлові кімнати, у зв`язку з чим вона набула право власності на частку у спірній квартирі.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що після реєстрації шлюбу між сторонами ними влаштовано мансардний поверх, внаслідок чого загальна площа квартира збільшилася вдвічі та становить 91.8 кв.м, що є підставою для визнання за позивачкою права власності на частку цієї квартири, оскільки такі доводи спростовуються умовами Договору про пайову участь у будівництві від 10.07.2007 року №11/07, укладеного між ОСОБА_3 та ВАТ Будівельно- монтажна фірма «Стрийбуд», а саме, пунктами 1.3 та 1.4 цього договору, якими передбачена оплата ОСОБА_3 та передача йому ВАТ БМФ «Стрийбуд» однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , разом загальною площею 91, 8 м.кв, що свідчить про те, що набуття ОСОБА_10 права власності на квартиру загальною площею 91.8 кв.м, в тому числі разом з площею мансардного поверху, було передбачено умовами згаданого договору.

Такі доводи апелянта спростовується також квитанціями до прибуткових касових ордерів, якими безспірно підтверджується оплата саме ОСОБА_3 вартості квартири загальною площею 91.8 кв.м в 2007 році, тобто ще до реєстрації шлюбу.

А відтак, приміщення горища (мансарди) площею 45 м.кв, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилася до 91.8 кв.м, було придбано ОСОБА_3 до реєстрації шлюбу з позивачкою, що спростовує доводи апелянта, що загальна площа квартири збільшилася за рахунок влаштування мансардного поверху за час перебування сторін у шлюбі.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10.10.2024 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк