Справа № 457/1058/24 Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т.
Провадження № 22-ц/811/2362/24 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 05 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та ОСОБА_1 , який зареєстрований 17.09.2010 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №738.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що через воєнні дії, які веде російська федерація на території України, вона разом із двома дітьми змушена була переїхати з м. Запоріжжя в м. Трускавець Львівської області, де вони зареєстровані на обліку як внутрішньо переміщені особи, а відповідач продовжує проживати за місцем реєстрації в м. Запоріжжя.

Зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги та різні погляди на сімейне життя, а також агресію зі сторони відповідача.

Вказувала, що відповідач щоразу в телефонних розмовах погрожує забрати дітей, тому вона зверталась до органів поліції з даним питанням.

Наголошувала, що хвилюється за своє та дітей життя і здоров`я, тому вирішила розірвати шлюб, оскільки виявилось, що вони з відповідачем стали чужими один для одного, відтак, шлюб між ними має формальний характер і вона не погоджується на примирення.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 05 липня 2024 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований 17.09.2010 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис за №738.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просить його скасувати та направити справу на розгляд за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідно до вимог чинного законодавства, подана позивачкою довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не є документом, що підтверджує її зареєстроване місце проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки підтверджує лише факт внутрішнього переміщення особи та взяття її на облік.

Окрім того, зауважує, що територія міста Запоріжжя не відноситься до зони активних бойових дій, не відноситься до території тимчасової окупації або повсюдних проявів насильства, чи порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру, негативні наслідки збройного конфлікту на території м. Запоріжжя, пов`язані із збройною агресією російської федерації, такі ж як й у інших областях України.

За вказаних обставин вважає, що дана справа не підсудна Трускавецькому міському суду Львівської області, в зв`язку з чим її необхідно передати за підсудністю до Комунарського районного суду м. Запоріжжя, однак, всупереч наведеному, судом першої інстанції прийнято оскаржуване рішення.

02.09.2024 року позивачка ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила доводи та вимоги апелянта, зазначивши, що частиною першою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка зі збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Наголошує, що її з дітьми фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджено довідками про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, тому правила підсудності даної справи не порушено.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, 01.10.2024 року від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Лобікова Д.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю представника з 10:00 в ДБР під час допиту свідка та о 16:20 у Господарському суді м. Києва, однак, наведені причини колегією суддів не визнано поважними, оскільки розгляд даної справи було призначено на 14:30, що не перешкоджало стороні відповідача взяти участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, тому в клопотанні відмовлено, від сторони позивача клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 01.10.2024 року, є дата складення повного судового рішення 11.10.2024 року.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрований 17.09.2010 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №738 (а.с.15).

У шлюбі народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.11-12).

Згідно копії паспорта, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.6).

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 від 30.05.2024 року №1331-, №1331-, №1331-, фактичним місцем проживання (перебування) ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_4 є адреса: АДРЕСА_1 (а.с.7, 13, 14).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За загальним правилом, визначеним частиною першою статті 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

За правилами альтернативної підсудності справ (частина 2 статті 28 ЦПК України), позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Згідно з частинами 1, 2 статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

При цьому, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 29.07.2019 року у справі №409/2636/17, в якій зазначено, що, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно статті 5 якого, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Таким чином, позивачка, як внутрішньо переміщена особа, місце перебування якої разом із неповнолітніми дітьми зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 , що територіально відноситься до Трускавецького міського суду Львівської області, звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу за місцем свого проживання (перебування), згідно з ч.2 ст.28 ЦПК України, тому доводи апеляційної скарги про порушення правил підсудності при розгляді даної справи є безпідставними.

У відповідності до ст.51 Конституції України, ст.ст.24, 56 Сімейного кодексу (далі СК) України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу та його збереження не допускається.

У відповідності до вимог ст.ст.56, 104, 105 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини внаслідок розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність розірвати шлюб між сторонами, оскільки його збереження суперечить інтересам та волі одного з подружжя позивачки, яка не бажає зберігати шлюб з відповідачем.

Отже, суд першої інстанції правильно вирішив спір по суті, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для скасування чи зміни рішення, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 11 жовтня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич