Провадження № 2-о/638/260/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 жовтня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Шамраєва М.Є.,

за участю секретаря судового засідання - Дрозденко К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаною заявою, в якій просить установити факт смерті ОСОБА_2 , 1907 року народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Білоріченськ Краснодарського краю РСФСР, причина смерті - загибель старість.

В обгрунтування поданої заяви заявник посилається на те, що її бабуся ОСОБА_2 1907 року народження виїхала до м. Білоріченськ Краснодарського краю російської федерації (РСФСР) та невдовзі померла - ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 87 років, причина смерті - старість, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 07.04.1992 року, видане відділом запису актів цивільного стану м. Білоріченськ Краснодарського краю РСФСР. Вказує, що у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та подальшим введенням військового стану доступ дипломатів та представників міжнародних правозахисних організацій на територію Російської Федерації не є можливим, що робить неможливим надання громадянам України своєчасної допомоги, тому отримати документи, що підтверджують факт смерті, здійснити реєстрацію факту смерті та отримати свідоцтво про смерть, або дублікат не є можливим, враховуючи те, що свідоцтво про смерть видане державою агресором. Стверджує, що встановлення факту смерті в судовому порядку необхідно для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть згідно чинного законодавства України та подальшого отримання спадщини, а в інший спосіб, аніж як звернення до суду з даною заявою вона не може підтвердити факт смерті бабусі.

Заінтересована особа - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, подало до суду пояснення, в яких щодо встановлення факту смерті ОСОБА_2 заперечила, посилаючись на те, що оскільки документи про смерть ОСОБА_2 видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої померла особа, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті та видачі повторного свідоцтва відсутні, адже ОСОБА_1 не позбавлена можливості використовувати свідоцтво та довідку про смерть, видані компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо здійсненні юридично значущих дій тощо.

У призначене по справі судове засідання 14.10.2024 учасники справи повторно не з`явились, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, водночас заінтересована особа у поданих до суду поясненнях просила розглядати справу за відсутності свого представника.

Тож суд ухвалив вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, при цьому у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлена вимога, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи, суд установив наступне.

Заявниця просить суд установити факт смерті своєї бабусі, посилаючись на неможливість реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документу - свідоцтва про смерть згідно чинного законодавства України та подальшого отримання спадщини.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть.

Згідно з положеннями ч. 1, ч. 4 ст. 6 указаного Закону, відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 9 Закону державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті; державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку.

Згідно з Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 №52/5, підставою державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

На підтвердження факту смерті заявницею, до заяви про встановлення факту смерті долучено копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 , серії НОМЕР_2 від 07.04.1992, виданого відділом запису актів цивільного стану міста Бєлорєченськ Краснодарського краю, актовий запис № 217. Тобто, факт державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Бєлорєченськ Краснодарського краю Російської Федерації, зареєстрований на території іншої держави.

Відповідно до статті 13 Закону України "Про міжнародне приватне право" документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів ( 995_082 ), 1961 року, (учасниками якої є Україна та росія) вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

При цьому відповідно до статті 3 Конвенції єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації.

Згідно з Роз`ясненнями щодо застосування міжнародних договорів України про правову допомогу в частині, що стосується скасування вимоги легалізації офіційних документів, виданих компетентними органами Договірних Сторін, наданими Міністерством юстиції України в листі від 10.05.2010 № 26-26/291 офіційні документи звільняються від потреби легалізації в державах-членах СНД, оскільки це передбачено Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах ( 997_009 ) 1993 року.

Суд установив, що 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон України «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Законом передбачено: зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь; вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до неї.

З дати зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, а саме з 27 грудня 2022 року, до документів, виданих на території росії і білорусі, при їх пред`явленні на території України застосовувалась вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, 1961 року, яка є чинною у відносинах України з росією і білоруссю.

Однак 04.02.2023 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 107 "Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав", п. 1 якої установлено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 р. такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Тож з дати прийняття указаної постанови під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території росії і білорусі установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без проставлення апостиля.

Аналогічні пояснення, про те, що наразі у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України передбачено застосування положень Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів та їх засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, надані заінтересованою особою.

Водночас згідно з п. 7 гл. 1 р. ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні документи, складені іноземною мовою, подаються / пред`являються для державної реєстрації актів цивільного стану разом з їх перекладами на українську мову, засвідченими в установленому порядку, які залишаються у справах органу державної реєстрації актів цивільного стану, який прийняв заяву.

Тож суд погоджується із доводами заінтересованої особи про те, що оскільки документи про смерть ОСОБА_2 видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої померла особа, то до нього підлягають застосуванню положення Конвенції 1961 року, а тому підстави для встановлення факту смерті та видачі повторного свідоцтва відсутні, адже ОСОБА_1 не позбавлена можливості використовувати свідоцтво та довідку про смерть, видані компетентними органами іноземної держави при вирішенні питань щодо здійсненні юридично значущих дій.

За наведених обставин суд доходить висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту, що має юридичне значення.

Керуючись статтями 258, 259, 273, 293, 315, 319, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , заінтересована особа - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, , адреса: 61058, м. Харків вул. Сумська, буд. 61, про встановлення факту, що має юридичне значення - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строк у подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення,має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 14.1.0.2024.

Суддя М.Є. Шамраєв