Номер провадження: 22-ц/813/1578/24
Справа № 513/1063/20
Головуючий у першій інстанції Рязанова К. Ю.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4

на рішення Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року, ухвалене Саратським районним судом Одеської області у складі: судді Рязанової К.Ю. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки померлої спадкодавиці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивачка ОСОБА_1 в особі представника адвоката Манової І.М. звернулась до суду із вказаним позовом, який згодом уточнила та який мотивувала тим, що 01 лютого 1964 року батько позивачки ОСОБА_2 (відповідач у справі) та матір позивачки ОСОБА_5 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище сторін « ОСОБА_6 ». В період шлюбу подружжя побудувало житловий будинок під номером АДРЕСА_1 . Право власності на вищевказаний будинок зареєстроване не було, однак будинок введений в експлуатацію, відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 , нараховувалися та сплачувалися кошти самооблаженія, в будинку зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_7 , діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .

З 1985 року і по 02 липня 2019 року ОСОБА_7 була зареєстрована та проживала у будинку АДРЕСА_1 . Хоча за цей час батьки 26 квітня 1994 року розірвали шлюб, а 26 листопада 1997 знову уклали шлюб, однак весь час мешкали разом. На протязі останніх трьох років ОСОБА_7 тяжко захворіла, і донька ОСОБА_9 забрала її до себе в м. Ізмаїл, аби здійснювати за нею догляд. В 2019 році для того щоб була можливість звертатися до лікарів, зареєструвала її місце проживання за своєю адресою: АДРЕСА_2 .

26 квітня 2019 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все що на день смерті буде належати їй, та на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері позивачки ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Позивачка, як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Згідно з даними витягу зі Спадкового реєстру Ізмаїльськім міським приватним нотаріусом Єфимовою Т.І. 25 червня 2020 року відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_7 № 50/2020, номер у спадковому реєстрі: 66023200. Позивачка частково прийняла спадщину, 09 липня 2020 року отримавши свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на земельну ділянку площею 4,52 га, кадастровий номер :01:001:0864 та на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер :01:002:0040.

10 жовтня 2020 року позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів.

З урахуванням викладеного, вважає, що позовні вимоги про визначення частки померлого спадкодавця у праві спільної сумісної власності обґрунтованими і доведеними, оскільки набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Крім того, позивачка зазначає, що з договору дарування від 23 жовтня 2020 року вбачається, що 06 червня 2019 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 31940347 за ОСОБА_2 , який встиг розпорядитися спірним майном, ввівши в оману приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Крицького О.В., надавши йому заяву, що житловий будинок, що відчужується не є спільною сумісною власністю Дарувальника. Обдарованим є ОСОБА_3 , який є сином ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_7 . Обидві сторони вищезазначеного договору дарування знали, що відчужуваний будинок є спільною сумісною власністю подружжя Граматиків, і з метою позбавлення ОСОБА_1 можливості успадкувати майно матері за заповітом уклали цей договір.

Тому позивачка просила визнати за ОСОБА_7 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами під номером АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку під номером АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 946.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Іскра С.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 01 лютого 1964 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблено запис № 11. Від цього шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_7 народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Проте, у 1994 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було розірвано. В подальшому 26 листопада 1997 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 знову було укладено шлюб, про що в книзі записів актів громадянського стану зроблено запис № 35. З часом, ОСОБА_7 переїхала до доньки ОСОБА_1 в м. Ізмаїл, та 02 липня 2019 року була знята з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На момент переїзду ОСОБА_7 до міста Ізмаїл, вони з ОСОБА_2 домовилися між собою, що земельна ділянка, загальною площею 4.52 га, за кадастровим номером :01:001:0864 та земельна ділянка, загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :01:002:0040 будуть передані доньці ОСОБА_2 та ОСОБА_7 ОСОБА_1 , а земельна ділянка № НОМЕР_2 загальною площею 0,2497 га, за кадастровим номером :0:001:0221, та житловий будинок АДРЕСА_3 , будуть передані їхньому сину ОСОБА_3 .

Умови зазначеної домовленості були дотримані ОСОБА_2 , оскільки він склав 08 квітня 2019 року заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Саратського нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І., за реєстровим № 729, згідно з яким як спадкодавець заповів своєму синові, ОСОБА_3 , все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати ОСОБА_2 та на що він за законом матиме право.

В свою чергу, ОСОБА_7 26 квітня 2019 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Саратського районного нотаріального округу Одеської області Сулаковим І.І. за реєстровим № 909, згідно з яким спадкодавиця заповіла своїй доньці ОСОБА_1 все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде належати ОСОБА_7 та на що вона за законом матиме право.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла у віці 76-ти років, про що Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зроблено актовий запис № 8. Після смерті матері позивачка звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим, Ізмаїльським міським приватним нотаріусом Єфимовою Т.І. відкрито спадкову справу № 50/2020. 09 липня 2020 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 4,52 га, за кадастровим :01:001:0864 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, загальною площею 1,0 га з кадастровим номером :01:002:0040. 10 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва через відсутність правовстановлюючих документів.

Представник відповідача зазначає, що особиста приватна власність відповідача ОСОБА_2 не може бути успадкована, оскільки у 2012 році ОСОБА_2 було приватизовано земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0221, загальною площею 0,2497 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , про що відділом Держкомзему у Саратському районі Одеської області видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №701427 від 07 червня 2012 року, за актовим записом № 00937. На належній земельній ділянці і був побудований спірний будинок, на який в подальшому зареєстровано право власності - на будинок АДРЕСА_1 . Таким чином, земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_2 безоплатно, відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється.

Крім того, у відзиві зазначено, що ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а договір дарування було укладено ОСОБА_2 23 жовтня 2020 року. Таким чином, на момент здійснення правочину відповідач ОСОБА_2 , правомірно вважаючи, що спірний будинок є його приватною власністю, не повинен був та не міг отримати згоду на дарування будинку у померлої ОСОБА_7 . Також, законодавцем чітко визначено перелік підстав для визнання правочину недійсним, у зв`язку з чим відсутні будь-які підстави для визнання договору дарування будинку від 23 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського МНО Крицьким О.В., зареєстрованого за р. № 946 недійсним. Враховуючи вище викладене, просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Ухвалою Саратського районного суду Одеської області від 01 квітня 2021 року клопотання ОСОБА_1 в особі представника адвоката Манової І.М. про залучення співвідповідача та прийняття уточнених позовних вимог задоволено.

Залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки померлої спадкодавці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним співвідповідача ОСОБА_3 .

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення частки померлої спадкодавці у праві спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, визнання договору дарування недійсним задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частин житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2020 року, зареєстрований в реєстрі за №946.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 частково не погоджується з рішенням суду в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/8 частини спірного житлового будинку з господарськими спорудами та в частині визнання недійсним договору дарування, вважає його в цій частині необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, просить скасувати його та відмовити у задоволенні позову в наведеній частині.

Доводами апеляційної скарги є помилковість висновків суду про те, що спірний будинок будувало подружжя Граматиків, оскільки такий зводився колгоспом для передачі їм у користування, і вказану обставину визнали усі сторони, а оскільки станом на час введення в експлуатацію спірного будинку ОСОБА_7 переїхала жити до доньки, то на будинок не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя; судом не враховано рівність часток спадкоємців за законом, якими є чоловік та діти померлої, тобто по 1/6 кожен, а суд визнав за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на 3/8, що є порушенням норм матеріального права ст. 1217, 1261, 1267 ЦК України; судом не наведено жодної правової норми щодо недійсності правочину договору дарування від 23.10.2020, а зловживання відповідачем ОСОБА_2 своїми правами під час його укладення не є дійсними та не знаходять свого підтвердження, недобросовісність чи зловживання правом не передбачені законом як підстави для визнання його недійсним, крім того станом на час укладення договору ОСОБА_7 вже померла, тому ОСОБА_2 правомірно вважав спірний будинок своєю приватною власністю, і не мав отримувати нічию згоду на його відчуження.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі свого представника скаргу не визнала, посилаючись на наявні в справі копії книг погосподарського обліку, з яких вбачається, що голова домогосподарства ОСОБА_2 працював у колгоспі водієм, а ОСОБА_7 продавцем, потім завідувачкою магазину, тому є припущенням, що будинок будував для подружжя колгосп для передачі у користування; позивачка погоджується із обґрунтованими висновками суду стосовно того, що фактично будівництво будинку було завершене у 1984 році, а подружжя Граматиків мешкало в ньому з 1984 року до 2019 року, зокрема ОСОБА_7 35 років, будинок введено в експлуатацію в період шлюбу сторін, тому він є спільною сумісною власністю подружжя, що не спростовано відповідачем ОСОБА_2 ; щодо визначення частки позивачки у спірному майні, то заявник із завою про прийняття спадщини після смерті дружини не звертався, має право на обов`язкову долю у спадщині, з у рахуванням чого доля позивачки вірно визначена судом як 3/8; як ґрунтується на вимогах закону і висновок суду про визнання договору дарування недійсним, оскільки такий є безоплатним, спрямований на позбавлення спадкоємця права на спадщину, і на майно, придбане під час шлюбу, розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя, незалежно від реєстрацію прав на нього лише на ім`я одного із подружжя; також просить стягнути з відповідача на свою користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_4 підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 вважав апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Представник ОСОБА_1 адвокат Манова І.М. апеляційну скаргу не визнала.

Інші учасники справи, належно повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до судового засідання не з`явилися.

Вказане відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Предметом апеляційного перегляду справи є рішення суду в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на 3/8 частин житлового будинку в порядку спадкування за заповітом та визнання договору дарування недійсним.

В іншій частині рішення суду не є предметом апеляційного перегляду.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до актового запису № 11, зробленого Колесненською с/с Татарбунарського району Одеської області, 01 лютого 1964 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб, після реєстрації шлюбу прізвище сторін « ОСОБА_6 », також надано копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 01 лютого 1964 року (а.с. 13, т. 1).

Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_7 мають спільних дітей, доньку - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується відповідними актовими записами про їх народження, та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 29 жовтня 1968 року на ім`я ОСОБА_11 (а.с. 11 т. 1), яка відповідно до свідоцтва про шлюб від 25 листопада 1989 року серії НОМЕР_5 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_12 » (а.с. 12).

26 листопада 1997 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 повторно уклали шлюб, що підтверджено копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_6 (а.с. 14).

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-020, підставою виникнення права за ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,2497 га є рішення сесії Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області від 31 серпня 2010 року № 699-V (а.с. 127 т. 2).

Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 701427 від 07 червня 2012 року, за актовим записом № 00937, земельна ділянка з кадастровим номером :02:001:0221, загальною площею 0,2497 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 126 т. 2).

На зазначеній земельній ділянці з кадастровим номером :02:001:0221 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) побудовано будинок, який відповідно до Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 240608065 від 15 січня 2021 року, державна реєстрація якого відбулась 06 червня 2019 року на підставі виписки із погосподарської книги, серії та номер: 502, виданої 31 травня 2019 року, видавник: Кулевчанська сільська рада; Довідки про присвоєння адреси, серія та номер: 1163, виданий 31 травня 2019 року, видавник: Кулевчанська сільська рада (а.с. 112-114, т. 1).

Відповідно до книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: с. Колісне, вул. Перемоги № 6 за 1986-1990 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_7 , діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_11 (а.с. 30-32 т.1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги № 6 за 1991-1995, 2006-2010 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_7 (а.с. 27-28, т. 1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги № 6 за 1996-2000 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_7 , син: ОСОБА_3 та ОСОБА_13 (а.с. 29, т. 1).

Відповідно до копії книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Перемоги № 6 за 2001-2005 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства: ОСОБА_2 та дружина - ОСОБА_7 , син: ОСОБА_3 (а.с. 25-26, т. 1).

Відповідно до книги погосподарського обліку Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області за адресою: вул. Свято-Миколаївська (Перемоги) № 6 за 2016-2020 роки в будинку був зареєстрований голова домогосподарства ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , вибула 02 липня 2019 року до м. Ізмаїл (а.с. 33-34 т.1).

26 квітня 2019 року ОСОБА_7 склала заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі все, що на день смерті буде належати їй та на що за законом вона матиме право, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований в реєстрі за номером 909 (а.с. 15, т. 1).

Відповідно до актового запису № 8, складеного 04 січня 2020 року Ізмаїльським міськрайонним відділом реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_7 від 04 січня 2020 року, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 76 років, про також свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого вказаним органом РАЦС 04 січня 2020 року (м. Одеса) (а.с. 35 т. 1).

Після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина на належне їй майно.

Згідно копії спадкової справи № 50/2020 щодо майна померлої ОСОБА_7 , заведеної 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І., позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом, звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та на підставі її заяви приватним нотаріусом Єфимовою Т.І. 25 червня 2020 року відкрито спадкову справу щодо майна померлої ОСОБА_7 № 50/2020 і 20 липня 2020 року видано свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 липня 2020 року на земельну ділянку площею 4,52 га, кадастровий номер :01:001:0864 та на земельну ділянку площею 1,0000 га, кадастровий номер :01:002:0040 (а.с. 52-107 т. 1).

Листом приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Єфимовою Т.І. від 10 жовтня 2020 року № 347/02-14 позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку із ненаданням документів, що підтверджують право власності спадкодавця на спадкове майно (а.с. 19 т. 1).

Відповідно до довідки Кулевчанської сільської ради від 06 жовтня 2020 року № 1381, адресна нумерація № НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 присвоєна назва: АДРЕСА_1 та на теперішній час існує і відповідає дійсності (а.с. 20 т. 1).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на праві приватної власності належить житловий будинок загальною площею 184,2 кв.м, житловою площею 100,84 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 47289541 від 11.06.2019 (а.с. 40 т. 2).

На підставі договору дарування від 23 жовтня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., за реєстровим № 946, ОСОБА_2 передав у безоплатну власність ОСОБА_3 житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га з кадастровим номером :02:001:0221 (а.с. 38-39, т. 2).

Матеріали справи містять документи, які стали підставою для посвідчення Договору дарування від 23 жовтня 2020 року за реєстровим № 946, у тому разі і щодо земельної ділянки, на якій розташований спірний житловий будинок (т. 2 а.с. 37-76).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що оскільки на день укладання договору дарування ОСОБА_2 був власником лише половини частки спірного будинку, інша частина якого увійшла до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 в установлений законом строк подала заяву на прийняття спадщини після смерті матері та частково її прийняла, ОСОБА_2 не мав права на розпорядження цією часткою будинку. Розпорядившись цілим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці площею 0,2497 га з кадастровим номером :02:001:0221, ОСОБА_2 порушив право власності ОСОБА_1 на належну їй частину будинку як на спадкове майно спадкоємця ОСОБА_7 , тому відповідно до ст. 1241 ЦК України відповідач ОСОБА_2 має право на обов`язкову частку у спадщині, на половину частки, яка належала б йому у разі спадкування за законом, та яка становить 1/8 частину житлового будинку від частки ОСОБА_7 (1/2:2=1/4:2=1/8), в свою чергу частка позивачки ОСОБА_1 становить 3/8 (1/4+1/8) часток спірного житлового будинку.

З такими висновками місцевого суду, погоджується і колегія суддів, а помилкові доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 правильних висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відносно надання суду будь-яких інших доказів сторони до суду заяв та клопотань не надали.

З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду цієї справи по суті.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини законом визначений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), яким є смерть особи або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 1220 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 Прикінцевих положень СК України, з урахуванням відповідних положень ЦК України, цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Вказаним нормам КпШС відповідають норми Сімейного Кодексу України, згідно статті 60 якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Судом встановлено, що в період перебування у шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , побудовано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечується сторонами і про що свідчать числені надані докази, у тому разі і погосподарські книги Кулевчанської сільської ради Саратського району Одеської області, що за адресою: вул. Свято-Миколаївська (Перемоги) № 6 з 1986 року були зареєстровані голова домогосподарства ОСОБА_2 , його дружина - ОСОБА_7 , їх діти ОСОБА_3 , і ОСОБА_7 вибула ІНФОРМАЦІЯ_4 до м. Ізмаїл (а.с. 33-34 т. 1).

Державна реєстрація земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,2497 га, кадастровий номер :02:001:0221, відбулась 07 червня 2012 року, тобто за час перебування відповідача ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 , у зв`язку із чим суд відхиляє доводи представника відповідача щодо того, що режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку, на якій розташований спірний будинок, не поширюється.

Спірний житловий будинок введено в експлуатацію та право власності на нього зареєстровано 06 червня 2019 року в період шлюбу сторін.

Таким чином, узагальнюючі та враховуючи вищевикладене, а саме: час фактичного будівництва будинку та його завершення (1984 рік), час приватизації земельної ділянки, та здійснення реєстраційних дій щодо майна, судом вірно встановлено, що на спірне майно поширюється режим спільного сумісного майна.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

На виконання покладеного на нього вказаними нормами обов`язку, відповідачем ОСОБА_2 не спростовано вказаний режим спільного сумісного майна подружжя спірного житлового будинку.

Помилкові доводи апеляційної скарги про те, що помилковість висновків суду, що спірний будинок будувало подружжя Граматиків, оскільки такий зводився колгоспом для передачі їм у користування, і вказану обставину визнали усі сторони, а оскільки станом на час введення в експлуатацію спірного будинку ОСОБА_7 переїхала жити до доньки, то на будинок не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, вказаних висновків суду не спростовують.

Державна реєстрація на будинок, проведена на одного з подружжя як титульного володільця ОСОБА_2 не спростовує спільність сумність набутого під час шлюбу майна, оскільки державна реєстрація не є способом набуття права власності, а лише становить засіб підтвердження державою фактів набуття речових прав на нерухоме майно (висновки Верховного Суду, зроблені в постановах ОП КГС ВС від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та КГС ВС від 27 червня 2018 року у справі № 921/403/17-г/6).

Отже, реєстрація права власності лише підтвердила наявне у позивача право власності, набуте під час перебування його у шлюбі із померлою дружиною, раніше на законних підставах.

Як не заслуговує на увагу і довід апеляційної скарги про те, що судом не враховано рівність часток спадкоємців за законом, якими є чоловік та діти померлої, тобто по 1/6 кожен, а суд визнав за позивачкою право власності в порядку спадкування за законом на 3/8, що є порушенням норм матеріального права ст. 1217, 1261, 1267 ЦК України, оскільки за наданими сторонами доказами, після смерті ОСОБА_7 за прийняттям спадщини звернулася лише позивачка.

Син померлої відповідач по справі ОСОБА_3 із відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті матері як спадкоємець першої черги протягом встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України не звертався та не був з нею зареєстрованим за однією адресою, щоб мати можливість застосувати вимоги ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Так само, і відповідач ОСОБА_2 як чоловік померлої не звертався з такою заявою та не був зареєстрований з померлою за однією адресою.

Крім того, заявник за апеляційною скаргою ОСОБА_2 не є повноважним представником відповідача ОСОБА_3 , щоб стверджувати про порушення прав останнього як спадкоємця, і той не приєднувався до апеляційної скарги та рішення суду не оскаржував.

Щодо доводу апеляційної скарги про те, що судом не наведено жодної правової норми щодо недійсності правочину договору дарування від 23.10.2020, то колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин, коли спадкодавця ОСОБА_14 за життя розпорядилася усім належним їй майном, до якого належить і спірного житлового будинку як її частка у спільній сумісній власності подружжя, на користь позивачки, а відповідач ОСОБА_2 одноособово розпорядився вказаним майном всупереч нормам СК України, то слід вважати, що сторони договору дарування не дотрималися положень статей 203, 215, 369 ЦК України та статті 65 СК України, що є підставою для визнання спірного правочину недійсним.

Крім того, апеляційний суд доходить висновку про те, що оскільки наявні підстави для визнання недійсним договору дарування від 23 жовтня 2020 року, то з метою реального захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача суд вірно задовольнив і її позовні вимоги про визнання за нею права власності на 3/8 спірного житлового будинку, на що вона має право в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері ОСОБА_7 .

Не ґрунтується на вимогах сімейного та цивільного законодавства твердження заявника проте, що станом на час укладення договору ОСОБА_7 вже померла, тому ОСОБА_2 правомірно вважав спірний будинок своєю приватною власністю, і не мав отримувати нічию згоду на його відчуження.

Таке є взаємовиключним із позицією відповідача, який помилково вважає спірний будинок своєю особистою власністю, оскільки згоду на відчуження титульному власнику потрібно отримувати лише у інших співвласників.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 02 травня 2023 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови 10 жовтня 2024 року

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко