П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 жовтня 2024 року місто Київ

справа № 757/19435/21-ц

провадження №22-ц/824/9721/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

позивач - Департамент патрульної поліції

відповідач -Головне управління Державної казначейської служби Київської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 6 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Григоренко І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби у Київській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку на його користь суму у розмірі 843554 грн. на відшкодування збитків завданих неправомірними діями.

У листопаді 2021 року на виконання ухвали суду від 14 квітня 2021 року на усунення недоліків, ОСОБА_1 подав позовну заяву, в який просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у Київській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 843554 грн. на відшкодування збитків завданих неправомірними діями.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 6 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби у Київській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу державної влади.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в який просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі своїх повноважень щодо відсутності права перегляду прийнятих судових рішень, що набрали законної сили. Судом порушено суть преюдиції, яка полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між сторонами. Судом першої інстанції не враховано правову позицію у постанові від 27 травня 2021 року у справі № 910/702/17 Верховного Суду, що належним та допустимим доказом у справі можуть бути висновки зроблені іншим фахівцем відповідної галузі знань; судом першої інстанції порушено норми матеріального права, що вбачається у помилковому незаконному самостійному посиланні суддею на норми права ст.22 ЦК України як на підстави стягнення моральної шкоди, які визначаються виключно вимогами ст.23 ЦК України та не були належним чином обґрунтовані судом.

Учасники справи не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Представник відповідача Державної патрульної служби - Пилипенко О.С. подала до суду письмові пояснення, в яких остання заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , рішення суду залишити без змін.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Манько О.М., Департамент патрульної поліції, Головне Управління Державної казначейської служби у Київській області в судове засідання не з`явилися, будучи повідомленими про дату, час і місце засідання суду, шляхом направлення судових повідомлень до електронних кабінетів учасників справи, через підсистему "Електронний суд", що підтверджується звітами про доставку вхідної кореспонденції Київського апеляційного суду від 8 серпня 2024 року (том №1 а.с.246, 247, 248).

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, повідомлений шляхом направлення судового повідомлення на поштову адресу, яка зазначена в апеляційній скарзі. Конверт відправлений на адресу ОСОБА_1 повернувся до суду з довідкою поштового відділення із зазначенням причини повернення "адресат відсутній за вказаною адресою" (том №1, а.с.250), а тому відповідно до ч.8 ст. 128 ЦПК України судова повістка вважається врученою адресату.

Зважаючи на зміст апеляційної скарги ОСОБА_1 та судового рішення, що оскаржується, з урахуванням обставин даної справи, її складності, мотивованим викладенням позиції позивача в апеляційній скарзі та відсутністю потреби у наданні усних пояснень учасника справи, явка якого до апеляційного суду є необов`язковою, колегія суддів вважала можливим розглянути справу у відсутність позивача та його представника, які не з`явилися в судове засідання.

Суд вважав за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилася в судове засіданні відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, то датою рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом установлено, що 28 вересня 2016 року інспектором роти № 7 батальйону № 2 УПП у м. Харкові Трубчаніновою Т.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії АР №105632 щодо ОСОБА_1 та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2017 року у справі №643/801/17 позов ОСОБА_1 до інспектора роти № 7 батальйону № 2 УПП у м. Харкові Трубчанінової Т.О. про скасування постанови про притягнення до адміністративної відповідальності задоволено частково; скасовано постанову серії АР № 105632 інспектора роти №7 батальйону №2 УПП у м. Харкові Трубчанінової Т.О. від 28 вересня 2016 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП. (том №1, а.с.15).

Додатковою постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2017 року у справі № 643/801/17 визнано дії інспектора роти № 7 батальйону №2 УПП у м. Харкові Т.О. при винесенні постанови серії АР №105632 від 28 вересня 2016 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, неправомірними (том №1, а.с.16).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17 березня 2020 року, у справі № 760/18965/19 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди відмовлено (том №1, а.с. 9-14).

Судові рішення набрали законної сили.

Відповідно до наукового висновку спеціаліста у галузі психології, юриспруденції та математики ОСОБА_2 від 18 травня 2018 року, психологічна травмуюча ситуація мала місце 28 вересня 2016 року, коли посадова особа УПП у Харківській області винесла на місці постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії АР №105632 щодо ОСОБА_1 та накладено на останнього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 122 КУпАП. Після цієї обставини ОСОБА_1 почав претерпівати негативні нематеріальні наслідки. Моральні страждання ОСОБА_1 переживав з 28 вересня 2016 року по 20 червня 2017 року, коли Апеляційний суд Харківської області залишив в силі постанову Московського районного суду від 14 лютого 2017 року та додаткову постанову Московського районного суду від 20 лютого 2017 року. Розмір моральної компенсації за страждання, внаслідок стресу через неправомірне притягнення до адміністративної відповідальності, судове оскарження в судах першої та апеляційної інстанцій, які заявлені у позові від 19 квітня 2018 року, дорівнює 843 554 грн. (том №, а.с.19-23).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що інспектор роти № 7 батальйону № 2 УПП у м.Харкові Трубчанінова Т.О. при винесені постанови про притягнення до адміністративної відповідальності по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, щодо ОСОБА_1 та накладення на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, діяла в межах наданих їй чинним законодавством повноважень.

Позивачем не надано доказів неправомірної поведінки працівників Департаменту патрульної поліції. Так, скасування в судовому порядку постанови інспектора Трубчанінової Т.О. про притягнення до адміністративної відповідальності позивача не є належним доказом неправомірності дій по винесенню даної постанови.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заподіяної моральної та матеріальної шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та спричиненою шкодою.

Наданий позивачем науковий висновок спеціаліста у галузі психології, юриспруденції та математики ОСОБА_2 від 18 травня 2018 року суд вважав недопустимим доказом у розумінні вимог ст.78 ЦПК України, оскільки вказане дослідження проведено спеціалістом, а не атестованим судовим експертом в цій галузі. При цьому спеціалістом при дослідженні питання щодо розміру спричиненої позивачу моральної шкоди прийнято до уваги лише документи пояснення, які подані позивачем, та не проаналізовано всі докази, які містяться в матеріалах справи. Саме звернення до атестованого судового експерта психолога є належною та допустимою дією щодо встановлення як факту спричинених моральних страждань, так і обґрунтування розміру відшкодування моральної шкоди, залучення ж спеціаліста психолога тягне наслідки не врахування результатів дослідження спеціаліста.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, з огляду на таке.

Між сторонами наявний спір щодо цивільно-правових наслідків у формі моральної шкоди за наслідками незаконного притягнення позивача ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, з подальшим визнанням дій інспектора роти УПП у м.Харкові Трубчанінової Т.О. при винесенні постанови про накладення на ОСОБА_3 адміністративної стягнення у вигляді штрафу за адміністративне правопорушення передбачене ч.2 ст. 122 КУпАП неправомірними та скасуванням постанови про накладення адміністративного стягнення.

Так, ч. 1 ст. 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду, визначені ст. 1176 ЦК України.

Так, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст.1176 ЦК України, - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Аналогічну норму містить ч.1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (далі - Закон №266/94-ВР).

Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Отже, конструкція ч.1 ст. 1176 ЦК України та ст. ст. 1, 2 Закону №266/94-ВР свідчить про те, що відшкодування шкоди на підставі зазначеного Закону № 266/94-ВР може мати місце лише у разі незаконного притягнення особи до адміністративної відповідальності у вигляді накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, а тому посилання позивача на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди відповідно до вказаних норм законодавства є безпідставним.

Відносно ОСОБА_1 відповідні рішення органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури і суду не приймалися.

Відтак Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду " не врегульовує спірні правовідносини і його норми, які посилався апелянт, не підлягають застосуванню.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 ст.1176 ЦК - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

В даному випадку, відшкодування шкоди відбувається, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що врегульовано ст.ст.1173,1174ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Отже, в деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

При цьому саме на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст.ст. 1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, постановою Московського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2017 року скасовано постанову серії АР № 105632 інспектора роти №7 батальйону №2 УПП у м. Харкові Трубчанінової Т.О. від 28 вересня 2016 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП.

Додатковою постановою Московського районного суду м. Харкова від 20 лютого 2017 року у справі № 643/801/17 визнано дії інспектора роти № 7 батальйону №2 УПП у м. Харкові Т.О. при винесенні постанови серії АР №105632 від 28 вересня 2016 року про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП, неправомірними.

Таким чином зазначеним судовим рішенням підтверджено (встановлено) неправомірність дій посадової особи Управління патрульної поліції.

Що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При цьому, суд відзначає, що в рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду.

У ч.3 ст. 12, ч.1, ч.5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки судовими рішенням встановлено факт неправомірності дій посадової особи патрульної поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності, це, поза розумним сумнівом, свідчить про те, що позивач від таких дій переніс негативні емоції, був вимушений доводити свою правоту у суді.

В даному конкретному випадку суд вважає, що позивачем доведено, що пережиті ним негативні емоції досягли певного рівня «страждань».

В ситуації, що склалась, суд враховує тривалість переживань позивача, а саме від дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності до дня ухвалення судового рішення про скасування постанови про накладання адміністративного стягнення, час та зусилля, які були ним витрачені для відновлення свого попереднього стану, так як було порушено звичайний ритм життя останнього, характер та обсяг страждань.

Суд також врахуває правову позицію Верховного Суду висловленої у постанові ВП ВС від 15 грудня 2020 року у справі за № 752/17832/14-ц, а саме, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно визнав неналежним доказом висновок психолога, наданий ним на обґрунтування розміру моральної шкоди суд, вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Висновки спеціалістів, надані на обґрунтування позову, не є висновками експерта, тому їх слід розглядати як письмові докази. Водночас письмові докази не замінюють висновку експертизи, а отже, не відповідають вимогам допустимості доказів, виходячи з обставин, якими обґрунтовуються вимоги позову.

Крім того, спеціаліст не був залучений судом, його висновок не є самостійним джерелом доказів та не може підмінювати висновок експерта, а тому має бути оцінений судом критично.

Позивачем на підтвердження розміру моральної шкоди наданий саме висновок спеціаліста.

Колегія суддів відноситься критично до наукового висновку спеціаліста у галузі психології, юриспруденції та математики ОСОБА_2 від 18 травня 2018 року, яким визначено розмір моральної компенсації за страждання ОСОБА_1 в сумі 843 554 грн., внаслідок стресу через неправомірне притягнення до адміністративної відповідальності, судове оскарження в судах першої та апеляційної інстанцій, які заявлені у позові від 19 квітня 2018 року, та не приймає такий, як незаперечний доказ, оскільки визначена сума завданої моральної шкоди позивачу, на переконання суду, є завищеною.

На підставі викладеного та з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, з урахуванням вимог розумності та справедливості суд вважає, що на користь позивача у відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню грошова сума в розмірі 3000 грн. Такий розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди суд вважає співмірним з моральними стражданнями, які заподіяні позивачу.

При цьому суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст. 2 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Як зазначено, зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21 (провадження № 61-3733св23) кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 141, 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 6 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 грн.

Стягнути з Департаменту патрульної поліції судові витрати у вигляді судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 1362 грн. на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус