ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/30682/23

Провадження № 22-ц/4820/1548/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Демчук В.М.

за участю: відповідачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Нагорна Тетяна Володимирівна, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , яка подана її представником ОСОБА_4 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2024 року (суддя Мазурок О.В.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та його представника, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Нагорна Т.В., про визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

В обґрунтування позову зазначалось, відповідно до довідки приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Нагорної Т.В. від 03.11.2023 №111/01-16, ОСОБА_3 являється спадкоємцем майна ОСОБА_5 , 1972 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_5 нотаріусом 27.07.2022 було заведено спадкову справу №23/2022р. Інших спадкоємців як за заповітом так і за законом немає.

Однак, незважаючи на те, що вона є єдиним спадкоємцем майна померлого, вона не може успадкувати в цілому квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРПНМ - 01), яка належала на момент смерті її батькові.

Як стало відомо, в приватного нотаріуса Нагорної Т.В., колишня дружина спадкодавця ОСОБА_1 17.08.2022 звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя на вказану вище квартиру.

23.05.2023 у приватного нотаріуса Хмельницького міського нотаріального округу Нагорної Т.В. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності, зареєстроване в реєстрі за № 1145 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в ДРРПНМ - 01) та відповідно до рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 67711381 від 23.05.2023, нотаріусом було зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на вказану частку квартири, яка належала на момент смерті спадкодавцю позивачки.

Вказувала, що ОСОБА_1 приховала від нотаріуса відомості про наявність шлюбного договору між нею та ОСОБА_5 , відповідно до п.1.1 якого сторони змінили правовий режим майна набутого під час шлюбу та узгодили, що майно придбане подружжям під час зареєстрованого шлюбу, є особистою приватною власністю того із подружжя, на чиє ім`я це майно придбано та зареєстровано.

Враховуючи викладене вище, просила визнати недійсним свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя №1145, що видане 23.05.2023 приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Тетяною Володимирівною на ім`я ОСОБА_1 на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , скасувати запис про проведену державну реєстрацію права власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 , що внесений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №67711381 від 23.05.2023 прийнятого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Тетяною Володимирівною.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 через свого представника адвоката Хомяка О.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. При цьому, посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в сукупності призвело до неправильного вирішення спору.

Зазначає, що суд не звернув уваги на те, що пунктом 1.1 шлюбного договору чітко без будь-яких застережень та обмежень визначено правовий режим майна, яке сторонами буде набуте за час зареєстрованого шлюбу, тобто із 14.12.2012 по 28.09.2018, тому не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що п.1.1. шлюбного договору може стосуватися тільки майна яке сторони набудуть у майбутньому, тобто після підписання шлюбного договору, оскільки таких положень цей договір не містить. Судом першої інстанції не взято до уваги, що пунктом 1.1 шлюбного договору чітко без будь-яких застережень та обмежень визначено правовий режим майна, яке сторонами буде набуте за час зареєстрованого шлюбу. Також не надано правильної оцінки в оскаржуваному рішенні ще для однієї істотної обставини, яку фактично установив зі змісту шлюбного договору, а саме те, що станом на 06.07.2018 сторони вирішили між собою всі майнові питання стосовно набутого майна і розлучились у вересні 2018 року за спільною заявою.

Вважає, що оскільки спірна квартира набута у власність під час шлюбу сторін і зареєстрована на ім`я ОСОБА_5 , вона набула статусу особистої приватної власності ОСОБА_5 відповідно до шлюбного договору, а тому, не є спільним сумісним майном подружжя, та всупереч вимогам законодавства, нотаріусом видано відповідачці оскаржуване свідоцтво про право власності на 1/2 частки у спільному майні подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, місце і час слухання справи повідомлені належним чином. До апеляційного суду представником позивача ОСОБА_6 подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням у відрядженні, проте, належних доказів в підтвердження поважності причин неявки в судове засідання до суду адвокатом не надано.

Разом з тим, враховуючи відсутність доказів об`єктивної неможливості участі представника позивача в судовому засіданні, реалізацію позивачем права на викладення своїх аргументів у апеляційній скарзі, колегія суддів поважності причин неявки позивача та її представника в судове засідання не встановила, і, відповідно, підстав для відкладення розгляду справи та вважала за можливе слухати справу за відсутності позивачки та її представника. При цьому, колегія суддів виходила з того, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного та обґрунтованого судового рішення, не відкладаючи розгляду справи, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи або його представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира придбана до укладення шлюбного договору, шлюбний договір не визнаний недійсним, тому квартира АДРЕСА_1 , з урахуванням умов шлюбного договору - пп. 1.1, 1.5 та вимог СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому відсутні підстави для визнання недійсним свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя та скасування запису про державну реєстрацію права власності.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитись з таких підстав.

Встановлено, що 14.12.2012 по 28.09.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.47).

29 березня 2016 року за договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. та зареєстрований в реєстрі за №1871, ОСОБА_5 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 . 29.03.2016 здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру (рішення про державну реєстрацію прав №29000689 від 29.03.2016).

06 липня 2018 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Твердохліб Г.Г. та зареєстрований в реєстрі за №1712. Відповідно до умов якого, майно, яке не підлягає державній реєстрації та підлягає державній реєстрації, що буде придбане подружжям під час зареєстрованого шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я придбано та зареєстровано рухоме або нерухоме майно, так як буде вважатися, що таке майно придбане за особисті кошти, тобто на таке майно не поширюється положення ст. 60 Сімейного кодексу України (п.1.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 21.07.2022 (а.с.12).

Як слідує із спадкової справи, №23/2022, заведеної після смерті ОСОБА_5 із заявою про прийняття спадщини звернулись ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ОСОБА_7

23 травня 2023 року приватний нотаріус Хмельницького міського нотаріального округу Нагорна Т.В. видала свідоцтво про право власності, яким посвідчила, що ОСОБА_1 , яка згідно з свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , є тим з подружжя, яка пережила колишнього чоловіка ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно набуте подружжям за час шлюбу; спільне майно колишнього подружжя, право власності на яке у вказаній частці посвідчується цим свідоцтвом складається з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 140 на звороті).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2023 року у справі № 369/2435/20 (провадження № 61-21131св21) звернув увагу на те, що правило статті 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства. Частинами 4, 5 статті 93 СК України передбачено такі обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

У статті 60 СК України закріплено принцип спільності майна подружжя. Сторони шлюбного договору мають можливість домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 СК України. Тобто, сторони шлюбного договору можуть домовитися, що: майно, набуте за час шлюбу, але після укладення шлюбного договору, буде набуватися сторонами на праві спільної часткової власності; режим спільності майна (стаття 60 СК України) може бути змінений за домовленістю сторін на режим роздільності (постанови Верховного Суду від 10 травня 2022 року в справі № 755/5802/20 (провадження № 61-17477св21), від 01 червня 2022 року у справі № 759/23521/20 (провадження № 61-20508св21) та від 30 листопада 2022 року у справі № 334/7687/21 (провадження № 61-10300св22).

У справі, що переглядається, у п. 1.1 шлюбного договору від 06.07.2018 ОСОБА_5 та ОСОБА_1 узгодили, що майно, яке не підлягає державній реєстрації та підлягає державній реєстрації, що буде придбане подружжям під час зареєстрованого шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я придбано та зареєстровано рухоме або нерухоме майно, так як буде вважатися, що таке майно придбане за особисті кошти, тобто на таке майно не поширюється положення статті 60 Сімейного кодексу України.

Отже, сторони шлюбного договору без будь-яких застережень врегулювали свої майнові відносини, пов`язавши віднесення майна, придбаного за весь період шлюбу, до певного режиму права власності (особиста приватна) з фактом реєстрації прав щодо нього, тобто сторони встановили правовий режим майна, право власності на яке вже було зареєстровано за кожною зі сторін.

Зазначений шлюбний договір не розірваний та не визнаний судом недійсним, тож діє презумпція правомірності правочину.

Зазначені висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду, що викладені у постанові від 02 травня 2023 року у справі № 755/11605/21 (провадження № 61-11935св22).

З урахуванням викладеного вище, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , уклавши шлюбний договір 06.07.2018, узгодили майнові питання з приводу придбаного ними в період шлюбу майна, погодивши у договорі, що майно (рухоме та нерухоме), яке придбане подружжям під час шлюбу, є особистою приватною власністю того з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстроване.

А тому, у урахуванням фактичних обставин цієї справи, колегія суддів вважає, що на правовідносини з приводу права власності на квартиру АДРЕСА_1 сторони ретроспективно поширили умови шлюбного договору від 06 липня 2018 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , оскільки це майно придбане під час шлюбу та було зареєстроване на праві власності за ОСОБА_5 . А тому, відсутні підстави стверджувати, що вказана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і ОСОБА_1 має право на частки у спільному майні подружжя.

Отже, позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності є обґрунтованою і підлягає задоволенню з мотивів, які викладені в цій постанові.

Тому рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Разом з тим, Верховний Суд зазначає, що з 16 січня 2020 року законодавець виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права.

Відповідно до абзаців першого, другого частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент ухвалення судового рішення) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що, на відміну від частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, зазначена редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

У постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 922/2589/19 викладено висновок про те, що з 16 січня 2020 року законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а отже, відсутня необхідність застосування позивачем такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а значить - не спроможний надати особі ефективний захист її прав.

У постанові Верховного Суду від 06 липня 2023 року у справі № 462/4050/19-ц (провадження № 61-4818св23) зазначено, що згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже позивачка, серед іншого, пред`явила у цій справі вимогу про скасування запису про державну реєстрацію права власності, яка не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та просила в цій частині захистити право неефективним способом.

У зв`язку набранням чинності Законом України від 5 грудня 2019 року № 340-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким внесено зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права не передбачено.

Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).

Враховуючи зазначене, оскаржуване судове рішення в частині вирішення позовних вимог про скасування запису про державну реєстрацію права власності підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

На підставі частини 1 статті 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073 грн 60 коп., сплачений нею при подачі позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана її представником ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності, посвідчене приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Нагорною Т.В. та зареєстроване в реєстрі за №1145, від 23 травня 2023 року на ім`я ОСОБА_1 на частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу: квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 01).

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1073 грн 60 коп. судового збору.

Повне судове рішення складено 14 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай