Справа №295/5695/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

Головуючого судді Чішман Л.М.

за участю секретаря Лайчук В.В.,

представника позивача адвоката Сищука В.В., відповідача ОСОБА_1 , її представника адвоката Хоменка С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Житомирі, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ майна,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб марки RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , дата реєстрації 04.09.2020 в ТСЦ МВС в Житомирській області № 1841; визнати за відповідачем право особистої власності на вказаний транспортний засіб; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя - 2/3 ринкової вартості автомобіля у сумі 192 646,00 грн; стягнути з відповідача на користь позивача 2 532, 06 грн. судових витрат та 6 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому 08.08.2018 Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області, під час спільного проживання в якому придбали спірний автомобіль, що є спільною сумісною власністю подружжя. Такий автомобіль було придбано не тільки за спільні кошти подружжя, а й за особисті кошти позивача, а саме - на придбання зазначеного автомобіля було витрачено спільні кошти сторін в сумі 6250 доларів США та особисті кошти позивача, які він отримав від своєї матері ОСОБА_3 в сумі 2750, 00 доларів США після продажу її автомобіля марки ВАЗ, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 . Тому, на думку позивача, його частка у спільному неподільному майні є більшою і складає 2/3 частки. 13.02.2024 шлюб між сторонами розірвано, однак сторони не дійшли згоди про добровільний поділ спільного майна подружжя в позасудовому порядку.

Ухвалою від 17.04.2024 заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на спірного транспортного засобу марки RENAULT, модель DUSTER (а.с. 38).

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.05.2024 у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 41).

06.06.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначено, що відповідач не визнає факту набуття спірного автомобіля під час перебування у шлюбі з позивачем, оскільки такий автомобіль було подаровано відповідачу її батьком ОСОБА_4 . Відповідачу було відомо про наявність у батьків позивача автомобіля марки ВАЗ 21120 2004 року випуску, однак про продаж чи перереєстрацію такого автомобіля відповідач дізналася з тексту позовної заяви у даній справі. Так само відповідачу не було відомо жодної інформації про передачу матір`ю позивача коштів від продажу автомобіля. Жодних коштів за подарований відповідачу автомобіль RENAULT DUSTER, який є особистою власністю відповідача, ні позивач, ні відповідач не сплачували, такий автомобіль не є об`єктом поділу (а.с. 49-51).

Позивач не скористався своїм правом на подачу відповіді на відзив.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог та зазначили, що спірний автомобіль був подарований відповідачу батьком. Матеріали справи не містять жодних доказів про продаж автомобіля, який належав матері позивача та факт передачі коштів матір`ю позивача останньому, а наявний у матеріалах справи текст договору ніким не підписаний та недійсним. Таким чином, позивачем жодним чином не підтверджено обставини, якими обґрунтовані позовні вимоги. Зазначили, що ОСОБА_1 отримала спірний автомобіль у подарунок від її батька.

Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 08.08.2018 Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем, актовий запис №1342 (а.с. 10).

13.02.2024 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 11).

04.09.2020 відповідач набула право власності на спірний автомобіль марки RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю на адвокатський запит начальника ТСЦ МВС № 1841. Цією ж відповіддю проінформовано, що документи, які стали підставою для проведення реєстраційних операцій з транспортними засобами, зберігаються в органі, що здійснював реєстраційні дії. Термін зберігання таких документів, відповідно до наказу МВС, складає 3 роки (а.с. 20).

Відповідно до звіту ФОП ОСОБА_5 №КТЗ-240327/1 від 24.03.2024 середня ринкова вартість автомобіля марки RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 станом на 27.03.2024 складає 288969, 00 грн (а.с. 21-24). Відповідачем заперечень щодо вартості майна суду не надано.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена норма закону встановлює презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками та припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

В обгрунтування вимог щодо збільшення частки майна в спільній сумісній власності до матеріалів позовної заяви позивачем долучено договір комісії №6976/20/011661 від 28.08.2020 згідно якого ОСОБА_6 (Комісіонер) зобов`язалася за дорученням ОСОБА_3 (Комітента) за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу ВАЗ 21120, реєстраційний номерний знак НОМЕР_3 , зеленого кольору, VIN НОМЕР_4 за ціною, не нижче узгодженої сторонами, а саме 75954, 00 грн, а також договір купівлі-продажу транспортного засобу №6976/20/011661 від 28.08.2020 про продаж вказаного автомобіля ОСОБА_7 за визначено договором комісії сумою (а.с. 12-13).

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Разом з тим, ні договір комісії, ні договір купівлі-продажу не містять підписів сторін та будь-яких печаток, таким чином є неналежними доказами. Крім того, позивачем не надано суду доказів, що ОСОБА_3 є його матір"ю та доказів того, що остання передала кошти від продажу транспортного засобу ВАЗ 21120 сім"ї ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та саме ці кошти використані ними для придбання автомобіля марки RENAULT, модель DUSTER.

17.06.2024 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів у вигляді приватної переписки сторін у месенджері «Viber», що стосується спірного автомобіля (а.с. 66-72).

Відповідно до частини першої статті 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19 зроблено висновок, що: скріншоти повідомлень з телефону та планшета і роздруківки з Viber є належними та допустимими доказами, які досліджені судами у їх сукупності та яким надана належна правова оцінка.

У постановах від 17 квітня 2020 року у справі № 905/2319/17, від 25 березня 2020 року у справі № 570/1369/17, від 13 липня 2020 року у справі № 753/10840/19, від 27 листопада 2019 року у справі № 1540/3778/18 Верховний Суд дійшов висновку, що: переписка у Viber, Skype та інших месенджерах, включно з голосовими повідомленнями та іншим, є належним електронним доказом у судових справах.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21 зробив висновок, що: на відміну від електронного документа, електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21 зроблено висновок, що: роздруківки є паперовою копією електронного доказу. Звідси вони мають бути засвідчені як паперові копії в порядку, встановленому чинним законодавством, та не підлягають засвідченню електронним підписом.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, провадження № 12-8гс23, дійшла такого висновку: «При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

Таким чином, долучена позивачем переписка сторін у месенджері «Viber» не є належним та допустимим доказом, оскільки не дає можливості встановити авторів такого листування, а також саму платформу, на базі якої відбувалася така переписка.

Верховний Суд у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 420/370/19, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17 неодноразово наголошував на необхідності застосування категорії стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

В судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який є батьком відповідача, пояснив, що між ним та ОСОБА_1 у сервісному центрі було укладено договір дарування спірного автомобіля, за послуги переоформлення автомобіля сплачено ним, жодних коштів під час укладення такого договору від відповідача не брав. Разом з тим, свідок ОСОБА_4 не зміг згадати які саме документи ним було підписано під час укладення договору дарування та обмовився що було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦПК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини.

Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу.

Таким чином, при відсутності в матеріалах справи договору дарування спірного автомобіля, покази свідка ОСОБА_4 не є належними доказами у даній справі та судом до уваги не беруться.

Так, сторонами не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів про спосіб набуття права власності за відповідачем спірного автомобіля засобу марки RENAULT, модель DUSTER (договір дарування, договір купівлі-продажу чи інші), однак судом встановлено, що такий автомобіль було набуто та зареєстровано право власності за відповідачем саме під час перебування сторін у шлюбі. Посилання позивача на належність йому 2/3 частки спірного автомобіля не знайшли свого підтвердження належними доказами під час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Розглянувши дану справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, та визнання об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортного засобу марки RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , дата реєстрації 04.09.2020; визнання за відповідачем права особистої власності на такий транспортний засіб та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за 1/2 частку згадуваного автомобіля у розмірі 144 484,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1444,85 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 60, 61, 62, 70, 105, 110, 112 СК України, ст. ст. 5, 12, 13, 78, 81, 106, 141, 142, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 372, 377 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб марки RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , дата реєстрації 04.09.2020.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на транспортний засіб RENAULT, модель DUSTER, об`єм двигуна 1461, колір білий, рік випуску 2011, № двигуна НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_2 , дата реєстрації 04.09.2020.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку транспортного засобу- RENAULT, модель DUSTER у розмірі 144 484,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1444,85 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач ОСОБА_2 , місцепроживання ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5

Відповідач ОСОБА_1 , місцепроживання АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6

Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2024 року.

Суддя Л.М. Чішман