Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/239/23
Провадження № 2/553/174/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18.01.2024м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

Головуючої судді Крючко Н.І.,

при секретарі Компанієць А.І

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Гуржій Т.А.,

відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про повернення боргу, в якому прохав стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму у розмірі 144 445,97 грн. у рахунок погашення боргу за розпискою від 21.01.2022 року, стягнути судові витрати у вигляді судового збору у сумі 1073,60 грн..

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 08.03.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено справу до підготовчого судового засідання.

Відповідно до ухвали суду від 12 вересня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду.

05 жовтня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 подано письмові пояснення у справі.

Згідно ухвали суду від 16 листопада 2023 року визнано явку в судове засідання відповідача ОСОБА_2 обов`язковою.

В судовому засідання позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Гуржій Т.А. та відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнали в повному обсязі, прохали відмовити в їх задоволенні.

Суд, вислухавши сторін по справі, представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносини.

Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.

В обґрунтування позовних вимог позивачем ОСОБА_1 вказувалось про те, що 10 вересня 2018 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики, за яким остання одержала кошти у сумі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США. На підтвердження зазначеного договору позики ОСОБА_2 видала розписку, в якій зобов`язувалась повернути ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5 (п`ять тисяч) доларів США, в строк до 20.12.2018 року. У розписці зазначено, що у разі неповернення коштів у повному обсязі у вказаний строк, ОСОБА_2 зобов`язувалась виплатити пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення.

Поряд з цим, позивачем вказувалось про те, що в зв`язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов договору позики від 10 вересня 2018 року, розпискою від 25.01.2022 року, на думку сторони позивача, остання підтвердила свій борг перед ОСОБА_1 у сумі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) доларів США.

Позивачем ОСОБА_1 при цьому, стверджувалось про те, що кінцева розписка відповідачем ОСОБА_2 , була складена 20.07.2022 року, якою підтверджено наявність у відповідача ОСОБА_2 боргу у сумі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) доларів США, в зв`язку з чим ОСОБА_1 було заявлено вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу у сумі 144 445,97 грн., у рахунок погашення боргу за розпискою від 21.01.2022 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах ( у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджується як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Законодавцем визначено, що досліджуючи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

Так, з досліджуваної розписки, яка мається в матеріалах справи, а саме: від 10 вересня 2018 року, судом встановлено, що ОСОБА_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 03.01.2000 року, взяла в борг у ОСОБА_1 5 тисяч доларів США (п`ять тисяч доларів). За текстом розписки зазначено, що ОСОБА_2 зобов`язувалась виплатити борг у сумі 5 тисяч доларів США (п`ять тисяч доларів) в строк до 20.12.2018 року. Також у розписці обумовлена сплата відсотків в сумі 0,5% в день, а також зобов`язання останньої, зазначено мовою оригіналу: « В разі недостачі коштів продам нерухомість верну борг» ( а.с.10).

В матеріалах справи мається копія паспорта громадянина України, виданого Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 01.03.2000 року, серія НОМЕР_1 , на ім`я ОСОБА_2 ( а.с.8-9).

Під час судового розгляду справи в судовому засіданні для огляду позивачем ОСОБА_1 було надано оригінал боргової розписки від 10 вересня 2018 року, який було оглянуто судом та безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 та її представником адвокатом Гуржій Т.А..

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не визнавала, як факт написання такої розписки, так і факт укладення даного правочину у простій письмовій формі, стверджуючи про те, що будь-яких коштів, в тому числі коштів в сумі 5 000 доларів США, вона не брала в борг у ОСОБА_1 ..

При цьому, відповідач ОСОБА_2 не надала суду пояснень з приводу того, за яких обставин та у який спосіб в розпорядженні позивача ОСОБА_1 опиниласася копія паспорта громадянина України, виданого на ім`я відповідача ОСОБА_2 .. Разом з цим відповідачка, явка якої визнавалась судом обов`язковою, підтвердила в судовому засіданні про відповідність зазначених копій документів, що посвідчують її особу оригіналу, про те, остання не змогла суду пояснень саме хто від її імені та з використанням її особистих паспортних даних міг скласти вказану боргову розписку.

До матеріалів позовної заяви позивачем також надано розписку ОСОБА_2 видану на ім`я ОСОБА_1 від 25 січня 2022 року, відповідно до якої ОСОБА_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 03.01.2000 року, взяла в борг у ОСОБА_1 , мовою оригіналу «3950 доларів (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят)». За текстом розписки зазначено мовою оригіналу, що ОСОБА_2 : "зобов`язуюсь віддати до 25 лютого 2022 року». Також у розписці обумовлена сплата відсотків в сумі 1% за кожний прострочений день. В розписці зазначено мовою оригіналу: « В разі недостачі коштів продам нерухомість і верну борг» ( а.с.11).

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 не було надано для огляду оригінал даної розписки від 25.01.2022 року, при цьому, останній наполягав на тому, що наявна копія даної розписки має силу оригіналу та підтверджує факт наявності на даний час боргових зобов`язань у відповідача ОСОБА_2 перед ним.

Також, до матеріалів позову позивачем надано розписку ОСОБА_2 , видану на ім`я ОСОБА_1 , від 20 липня 2022 року , відповідно до якої ОСОБА_2 , яка проживає у АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Ленінським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 01.03.2000 року, взяла в борг у ОСОБА_1 , мовою оригіналу: «3950 доларів США (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят)». За текстом розписки зазначено мовою оригіналу, що ОСОБА_2 : "зобов`язуюсь віддати до 20 листопада 2022 року». В розписці також зазначено мовою оригіналу: «В разі недостачі коштів продам нерухомість і верну борг» ( а.с.12).

В судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 було надано для огляду оригінал даної розписки від 20 липня 2022 року.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні стверджував про те, що розписки датовані 25 січня 2022 року та 20 липня 2022 року складені ОСОБА_2 не про отримання коштів в борг в сумі 3950 (три тисячі дев`ятсот п`ятдесят) доларів США, а про підтвердження наявності залишку основного боргу перед позивачем ОСОБА_1 у сумі 3950 доларів США та зі сплати пені в разі прострочення виконання зобов`язання. При цьому позивач підтвердив суду, що по вказаним розпискам, кошти в сумі 3950 доларів США, ним ОСОБА_2 не передавалися взагалі.

В свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не визнала факт отримання боргу перед ОСОБА_1 коштів у сумі 3950 доларів США та пені за розписками від 25 січня 2022 року та 20 липня 2022 року, а також наявності у неї боргових зобов`язань перед ОСОБА_1 у сумі 3950 доларів США на час складанння даної розписки, як і не визнавала факт складання нею розписок від 10 вересня 2018 року, 25 січня 2022 року та 20 липня 2022 року. Разом з цим факт отримання 10.09.2018 року в борг у ОСОБА_1 воштів в сумі 5 000 долаоів США остання також категорично заперечувала.

З приводу можливості написання вказаних розписок від імені ОСОБА_2 третіми особами та з приводу наявності у володінні третіх осіб копій паспорта громадянина України виданого на ім`я ОСОБА_2 , остання до правоохоронних органів не зверталась, не зважаючи на те, що в судовому засіданні заеречувала складання вказаних розписок . Разом з цим, стороною відповідача в ході судового розгляду даної справи не порушувалось питання з приводу призначення судової почеркознавчої експертизи.

Зважаючи на позицію сторони відповідача, а саме невизнання позовних вимог, форма захисту обрана, а стороною відповідача, є позапроцесуальною, оскільки останніми у відповідності до процесуальних вимог закону, яке забезпечувалось судом, відповідно до ухвали суду від 08 березня 2023 року, ОСОБА_2 не було подано до суду відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , який в свою чергу є ключовим інструментом захисту відповідача перед судом у вигляді заяви по суті справи, та надає можливість відповідачу представити свої заперечення та зазначити відповідні факти і надати докази, на яких грунтуються заперечення, що в свою чергу сприяє об`єктивному розгляду справи. Натомість стороною відповідача 05.10.2023 року, подано лише письмові пояснення у справі, без посилання на процесуальні норми закону, якими передбачено наданння відповідачем виключно письмових пояснень фактично замість відзиву на позов.

Поряд з цим, представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Гуржій Т.А. вказувалось про те, що позивачем ОСОБА_1 не було передано ОСОБА_2 в борг визначеної в розписці від 25.01.2022 року суми коштів у розмірі 3950 (три дев`ятсот п`ятдесят) доларів США та визначеної у розписці від 20.07.2022 року суми коштів у розмірі 3950 (три дев`ятсот п`ятдесят) доларів США. Розписки від 25.01.2022 року та 20.07.2022 року, на думку сторони відповідача, не можна вважати документами, які боржник видає кредитору за договором позики, так як договір позики не можна вважати укладеним у зв`язку з ненаданням позичальниці ОСОБА_2 коштів в розмірі 3950 (три дев`ятсот п`ятдесят) доларів США по розписці від 25.01.2022 року, та ненаданням позичальниці ОСОБА_2 коштів в розмірі 3950,00 (три дев`ятсот п`ятдесят) доларів США по розписці від 20.07.2022 року.

З аналізу встановлених вище обставин та матеріалів справи суд констатує, що позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення боргу з відповідача ОСОБА_2 в розмірі 144 445,97 грн. за розпискою від 21 січня 2022 року, копія та оригінал якої взагалі відсутні та не були надані стороною позивача в підтвердження заявлених позовних вимог.

Водночас у відповідності до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; та за змістом статті та статті 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини щодо яких у сторін виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, стороною позивача у справі не надано беззаперечних доказів про наявність боргових зобов`язань у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 , оскільки сам предмет спору - розписка від 21 січня 2022 року, на підставі якої позивач і просить стягнути боргу у сумі 144 445,97 грн., не була надана на вимогу суду позивачем, як в оригіналі так і в копії, вказаний висновок суду підтверджується наступними нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичними обставинами справи ретельно вивченими та встановленими судом.

Суд констатує, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інший речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у а випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей ( ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти к такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 509, 526 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію )передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За вказаних вище обставин випливає, що у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та з достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Суд констатує, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргову розписку чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених судом результатів, зробити відповідні правові висновки (постанова Верховного суду від 22 серпня 2019 року, справа № 369/3340/16-ц).

Відповідно до положень ч. 1-3 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Частиною 1 статті 207 ЦК України обумовлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Судом беззаперечно встановлено, що розписка (оригінал та її копія) про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 в борг кошти в сумі 3950 доларів США складена 21 січня 2022 року, за якою у позичальника ОСОБА_2 за твердженням позивача виник обов`язок виконання боргових зобов`язань перед позикодавцем ОСОБА_1 відсутня.

Таким чином, позивачем ОСОБА_1 не надано суду розписки від 21 січня 2022 року, як документа, що підтверджує боргове зобов`язання у ОСОБА_2 та містить умови отримання позичальником - ОСОБА_2 у борг грошей у сумі 3950 доларів США із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів на підтвердження своїх позовних вимог заявлених у даному позові.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10.12.2018 у справі №319/1669/16, від 08 .07.2019 у справі №524/4946/16, від 12.09.2019 у справі №604/1038/16 та від 23.04.2020 у справі №501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19112.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що у статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

Таким чином, наявність оригіналів розписок у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. При цьому, знаходження у позикодавця лише копій розписок не може доводити, що договір боржником не виконаний, оскільки оригінал в такому разі міг бути переданий боржнику або знищений у зв`язку з виконанням боргового зобов`язання позичальником. Тому суди при розгляді таких спорів зобов`язані дослідити саме оригінали розписок та оригінали договорів позики.

Враховуючи вищевикладене, з аналізу спірних правовідносин та матеріалів справи суд позбавлений можливості вивчити зміст розписки від 21 січня 2022 року та встановити той факт, що за даною розпискою ОСОБА_2 отримала грошові кошти в сумі 3950 доларів США в борг від ОСОБА_1 ..

У постанові ВП ВС від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, визначено правову позицію, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання грошових зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому, з огляду на положення ч.1 ст. 1046 ЦК України, а також частини 1 ст. 1049 ЦК України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Сттатею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках та в порядку, встановлених законом.

З урахуванням вказаної вище позиції Верховного Суду, та норм закону, заявлена вимога ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 144 445,97 грн., в той час коли стороною відповідача стверджувалось, що предметом позики були долари США, вказує про некоректність заявлених вимог та їх невідповідність вимогам ст. 1049 ЦК України.

Крім того, заявляючи позовні вимоги в грошовій одиниці України за умови складання боргової розписки в доларах США, позивачем взагалі не надано та не наведено розрахунку, за яким було визначено вказану ним суму - ціну позову, та відповідно не зазначено, якому розміру еквівалента, в перерахунку на долар США, - відповідає заявлена в національній валюті останнім сума позову, що також є неприпустимим.

На заперечення з даного приводу стороною відповідача позивач жодних документів не надав.

Розрахунку про погашення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 з 2018 року, як стверджував позивач в судовому засіданні, останнім також суду надано не було.

При цьому, позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні не оспорював того факту, що грошові кошти ОСОБА_2 по борговим розпискам від 10 вересня 2018 року, 25 січня 2022 року, 20 липня 2022 року ним взагалі не передавалися.

Таким чином, з наведених вище обставин справи, суд приходить до висновку, що у відповідача ОСОБА_2 відсутній обов`язок з повернення грошових коштів у сумі 3950 доларів США , оскільки стороною позивача не доведено в установленому законом порядку та не надано суду боргову розписку від 21 січня 2022 року про те, що ОСОБА_2 взято в борг грошові кошти у ОСОБА_1 у сумі 3950 доларів США, тобто відповідно до змісту якої суд міг би встановити правову природу договору, саме щодо наявності обов`язку боржника повернути позику позикодавцю.

Суд акцентує увагу на те, що відповідно до правової природи договору позики, договір позики є укладеним з моменту передання грошей, тобто у будь-якому разі складанню розписки передує факт передачі коштів у борг. Так, розписка від 21 січня 2022 року суду не надана, що надає підстави вважати, що факт передачі ОСОБА_1 коштів у сумі 3950 доларів США ОСОБА_2 - відсутній.

Суд оцінивши в порядку ст. 89 ЦПК України докази, надані сторонами на засадах змагальності, встановив про відсутність між сторонами правовідносин за договором позики від 21 січня 2022 року, оскільки такий договір, як встановлено судом, відсутній, що в свою чергу позбавляє суд можливості встановити зміст і перевірити достовірність вказаного правочину та вказує про відсутність факту укладення договору позики і отримання відповідачем ОСОБА_2 від позивача ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 3950 доларів США станом на 21 січня 2022 року, тобто на час складання зазначеної позивачем боргової розписки.

З урахуванням вищевикладених висновків суду, суд критично оцінює твердження позивача з приводу того, що боргові зобов`язання між сторонами у сумі 5 000 доларів США виникли 10.09.2018 року, коли і було укладено договір позики, а всі інші боргові розписки є лише підтверджкенням факту отримання відповідачем у борг коштів в сумі 5 000 доларів США та наявністю у неї залишку вказаного боргу, з урахуванням сум, які остання частково йому повертала, оскільки дані обставини не підтверджені належними та допустимими доказами, з підстав наведених у даному рішенні.

Жодних розписок про одержання від ОСОБА_2 виконання боргового зобов`язанння частково чи в повному обсязі на суму 1050 доларів США (5000-3950=1050), як стверджував в судовому засіданні позивач, останнім суду не надано та про їх наявність в іншої сторони - відповідача в ході судового розгляду також не встановлено .

Твердження позивача щодо віднесення боргових розписок від 25 січня 2022 року, 20 липня 2022 року до розписок про часткове повернення ОСОБА_2 боргу від 10 версеня 2018 року суд сприймає критично, оскільки дані розписки не містять жодних обов`язкових реквізитів чи застережень платіжних документів, а відтак позивачем дані твердження не доведено в спосіб встановлений законом належними і допустимими доказами.

Таким чином вказані твердження позивача є безпісдтавними, необгурнтвоаними і такими, що суперечать наявним матеріалам справи і не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на заявлені останнім позовні вимоги про стягнення залишку боргу по розписці від 21.01.2022 року, яка взагалі не була надана позивачем під час розгляду справи.

Твердження позивача про наявність описки в даті зазначеної ним в позові розписки суд також сприймає критично, оскільки жодних процесуальних документів з даного приводу позивачем впродовж судового розгляду надано не було, що вказує про їх безпідставність.

Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

За таких обставин суд доходить висновку про залишення позову без задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог.

Питання про судові витрати підлягають вирішенню судом у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, а саме судові витрати , в зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача у справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525-526, 1046, 1049, 1050 Цивільного Кодексу України ст.ст. 4, 12,13, 81,83 141, 182, 264-265, 279 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення боргу - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Ленінського районного суду м. ПолтавиН. І. Крючко