Провадження № 22-ц/4808/1289/24
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2024 року під головуванням судді Татарінової О.А. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

В грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири особистою приватною власністю.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що квартира АДРЕСА_1 придбана нею особисто за її особисті кошти, тому така є її особистою власністю.

Між нею та ОСОБА_2 25.04.2019 було зареєстровано шлюб. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.05.2023 у справі №344/5007/23 шлюб між сторонами розірвано. Шлюб був укладений за допомогою сервісу «Шлюб за добу».

Ще до укладення цього шлюбу у 2018 році згідно урядової угоди вона була направлена до університету Болоньї Італія для виконання досліджень та/або вдосконалень, спеціалізації, та здобуття звання Доктора наук на тему: «Психологічне благополуччя українських жінок-трудових мігранток в Італії» з призначенням стипендії у розмірі 900 євро в місяць. За вказаний період з 01.10.2018 по 01.07.2019 нею було отримано 9 000 євро стипендії під час перебування в Італії. Крім того, до укладення шлюбу з відповідачем у неї вже були заощадження, оскільки вона отримувала високу заробітну плату. Зокрема з 2011 по 2016 роки вона була асистентом кафедри, а з 2017 по 2023 роки - доцентом кафедри психіатрії, наркології та медичної психології Івано-Франківського національного медичного університету. В свою чергу ще до одруження на час її перебування в Італії ОСОБА_2 переїхав безоплатно проживати до неї в її квартиру по АДРЕСА_2 , де вони і продовжили спільно проживати після її повернення з Італії.

В шлюбі у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження спільного сина ОСОБА_2 виявився неготовим до сімейного життя. У сторін виявились кардинально протилежні погляди на сімейне життя, через що вони не вели спільного господарства, не мали спільних коштів, хоча проживали разом. ОСОБА_2 не оплачував комунальні послуги та не давав коштів на харчування. Такі стосунки призвели до того, що між ними припинилися сімейні/подружні стосунки, а шлюб існував формально в інтересах спільної дитини. Вважає, що шлюб зі сторони ОСОБА_2 був укладений з корисливих мотивів, оскільки житла в Івано-Франківську в нього не було.

Вона 02.12.2020 самостійно уклала Договір №ЖРК/7/33 про цільовий внесок у діяльність та придбала у ОК «ЖБК «Спілка забудівників 16» квартиру АДРЕСА_1 . Як вбачається з вказаного Договору та квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 02.12.2020, то такий підписувався нею особисто без участі/згоди ОСОБА_2 , а також кошти нею вносились особисто. ОСОБА_2 не оплачував купівлі вказаної квартири про що свідчить і те, що в своїй позовній заяві він вказував іншу ціну від суми оплати за вказану квартиру. За наведених вище обставин вважає, що до квартири не може застосовуватись презумпція спільного майна подружжя, яка визначена ст.60 СК України. Оскільки квартира придбана за особисті кошти та в інтересах трьох неповнолітніх дітей, тому згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України, вказана квартира є її особистою приватною власністю.

Просила суд визнати за нею право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Зазначає, що на підтвердження заявлених вимог позову, що саме на придбання вказаної квартири ОСОБА_1 були внесені особисті кошти, які перебували у її особистій власності, було надано належні докази щодо походження та наявності цих коштів.

В оскаржуваному рішенні суд зазначив, що позивачем доведено отримання у період з 2016 по 2020 роки доходу, отримання в період з 2018 по 2019 роки стипендії та наявність коштів на депозитних рахунках.

Однак, суд безпідставно та необґрунтовано зробив висновок про те, що показання свідків щодо отримання позивачкою від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США для придбання квартири не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі не підтверджені письмовими доказами та є сумнівними.

Апелянт вважає, що такий висновок суду суперечить чинним нормам ЦПК України, щодо встановлення порядку доказування та надання доказів та показів свідка.

У рішенні судом зазначено, що за показами свідків кошти ОСОБА_5 для ОСОБА_1 були передані з метою придбання квартири. Оцінка показів свідків у матеріалах справи відсутня.

Однак, суд у разі виникнення сумнівів щодо правдивості пояснень свідків мав обов`язок встановити такі обставини, однак при дачі пояснень та відповіді на запитання не ставив такі під сумнів.

Тобто законних підстав для неврахування показів свідків у суду першої інстанції не було.

Суд першої інстанції вказав, що позивачем достовірно не доведено, що саме ці кошти були використані на придбання квартири, однак жодним чином не обґрунтував такий висновок.

Доказів того, що у період спільного проживання ОСОБА_2 мав доходи, заробіток, чи інші кошти у матеріалах справи відсутні, як і те, що ОСОБА_2 надав кошти на придбання квартири.

Апелянт не погоджується з висновком суду, що позивачем доведено наявність коштів на депозитних рахунках, однак встановлені обставини не свідчить про придбання квартири саме за ці кошти.

Апелянт зазначає, що такі кошти є офіційно підтвердженими та отримані ОСОБА_1 на рахунки в банківських установах, отримані за виконану нею працю до одруження з ОСОБА_2 .

За наведених обставин апелянт вважає, що до такого об`єкту нерухомого майна як квартира не може застосовуватись презумпція спільного майна подружжя.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Представник ОСОБА_1 адвокат Іваночко Ю.А., апеляційну скаргу підтримав з мотивів наведеній у ній.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в засідання апеляційного суду не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їхньої відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Іваночка Ю.А., перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи таке.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Об`єктами цивільних прав є речі, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки.

До нерухомих речей відносяться земельні ділянки, будинки, споруди як житлового, так і виробничого призначення, а також інші об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Підставами набуття права власності є передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. За своєю правовою природою набуття права власності це певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певний об`єкт.

Право власності на нерухоме майно підлягає обов`язковій державній реєстрації, тобто після завершення будівництва нерухомого майна, зокрема житлових будинків, будівель, споруд, їх окремих частин, квартир, житлових і нежитлових приміщень, та прийняття його до експлуатації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту виникає в учасників цивільних відносин із дня державної реєстрації права власності на новостворене нерухоме майно.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 25.04.2019 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_7 ».

Між ОСОБА_1 та Обслуговуючим кооперативом «ЖБК «Спілка забудівників» 02.12.2020 укладено договір №ЖРК/7/33 про цільовий внесок у діяльність.

Із укладеного договору вбачається, що цільовим внеском замовника являються грошові кошти в розмірі 788 430 грн (п.1.2).

За замовником закріплюється наступний об`єкт, будівельна адреса: АДРЕСА_3 (7 корпус), з наступними характеристиками: об`єкт квартира, будівельний №33, кількість кімнат 2, загальна площа 64,1 кв.м., 8 поверх, під`їзд 1 (а.с. 33-34).

З копії квитанції до прибуткового касового ордера №1 від 02.12.2020 вбачається, що «ЖБК» Спілка забудівників 16» прийнято від ОСОБА_1 788 430 грн на підставі договору ЖРК/7/33 від 02.12.2020 (а.с.35).

За ОСОБА_1 11.02.2022 зареєстровано право власності на квартиру, загальною площею 67,8 кв.м., житловою площею 31,7 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 , розмір частки 1/1 (а.с.8-9).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.05.2023 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.31-32). Рішення набрало законної сили 29.06.2023.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 30.11.2023 року вбачається, що ОСОБА_8 є боржником за основним зобов`язанням від 27.12.2016 року в розмірі 13 000 доларів США (а.с.57-58).

Згідно довідки в.о. ректора Івано-Франківського національного медичного університету від 18.12.2023 №1207 вбачається, що ОСОБА_1 працювала в Івано-Франківському національному медичному університеті на посаді доцента кафедри психіатрії, наркології та медичної психології з 01.09.2011 року. Звільнена з роботи згідно п.1 ст.36 КЗпП України 15.08.2023 (а.с.53).

ОСОБА_9 01.10.2018 була зарахована на факультет психології у Болонський університет в якості запрошеного стипендіата на період 273 дні (а.с.122).

У заяві про надання стипендії на 2018-2019 роки вказано, що на користь ОСОБА_10 призначена стипендія в університеті Болоньї з набранням чинності з 01.10.2018 до 01.07.2019, щомісячно 900 євро, яка буде виплачена на підставі інструкції (а.с.36,120).

З квитанцій вбачається, що 19.12.2018, 31.01.2019 та 30.04.2019 Болонським університетом виплачувалась Чорнопискій Оксані стипендія в розмірі по 2700 Євро (а.с.124,126,128).

З довідки про доходи ОСОБА_1 від 22.12.2023 вбачається, що загальна сума доходу за період з 01.01.2016 по 31.12.2020 становить 565 024,37 грн (а.с.53а).

Згідно довідки АТ «Державний ощадний банк України» № 108.072-10/01 від 01.01.2024 у ОСОБА_1 ( ОСОБА_6 ) був відкритий депозитний рахунок з 08.06.2018 по 11.06.2019 із сумою вилучених коштів 1 026,54 доларів США, а також з 26.06.2018 по 27.06.2019 був відкритий депозитний рахунок із сумою вилучених коштів 3247,86 Євро (а.с.56).

Згідно виписки по надходженню грошових коштів по картці/рахунку ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 30.04.2019 сума надходжень 125 002,62 грн, виписки за період з 01.05.2020 по 15.12.2020 сума надходжень 65 863,86 грн, виписки за період з 01.01.2020 по 31.12.2020 сума надходжень 125 002,62 грн (а.с. 80-85).

Частиною 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є (зокрема): майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).

Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не спростувала презумпцію спільності права власності подружжя на майно, та не довела придбання нею квартири за особисті кошти. Також в справі відсутні будь-які належні докази, які б достовірно підтвердили, що зазначені позивачкою заощадження були внесені нею у рахунок оплати вартості квартири.

З такими висновками суду погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Необґрунтованими є доводи апелянтки, що встановлені обставини та надані докази про наявність у неї грошових коштів та їх розмірсвідчить про придбання нею квартири саме за особисті кошти.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої, другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

В обґрунтування позову позивачкою зазначено, що на придбання вказаної квартири нею були внесені особисті кошти, отримані нею від ОСОБА_11 , як стипендія за наукову працю в Італії, кошти, які знаходились на депозитному рахунку, а також її заробітна плата та аліменти на дітей і соціальні виплати на них.

У справі відсутні належні докази, які б достовірно вказували, що зазначені заощадження були внесені позивачкою у рахунок оплати вартості квартири, а показання свідків щодо отримання від ОСОБА_5 грошових коштів у розмірі 10 000 доларів США для придбання квартири не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі не підтверджені відповідними письмовими доказами.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц провадження № 61-19271св19 зазначено, що наявність в одного з подружжя особистих грошових коштів на момент придбання майна не доводить той факт, що вони були витрачені саме на придбання спірного майна.

У постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 645/4165/21 провадження №61-113св23 зазначено, що саме собою посилання на те, що спірне майно було придбано хоча і за час шлюбу, однак за належні йому особисті кошти, отримані від продажу квартири, не є достатнім доказом сплати особистих коштів за придбане у шлюбі майно, адже належних і допустимих доказів придбання спірного майна саме за ці кошти він не надав.

Отже, в судовому провадженні необхідно не лише довести саму наявність особистих коштів у одного з подружжя, але й надати належний доказ спрямування зазначених коштів на придбання такого майно.

Необґрунтованими є доводи про те, що до такого об`єкту нерухомого майна як квартири не може застосовуватись презумпція спільного майна подружжя.

Встановлено, що таке майно набуто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя жодним чином не спростована, а тому вказане майно на теперішній час є спільним сумісним майном подружжя.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів апеляційного суду дійшла переконання, що оскаржуване рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості. Підстав для його скасування з мотивів, наведених у скарзі, не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук О.О. Томин