Номер провадження: 22-ц/813/796/24
Головуючий у першій інстанції Мазун І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Одеській області у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Одеській області до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Мазун І.А. 30 вересня 2021 року у м. Одеса,

встановила:

У липні 2020 року до суду першої інстанції звернулося Головне управління Національної поліції в Одеській області з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення та стягнення заборгованості по оплаті за комунальні послуги, в якому просило суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з кімнати № НОМЕР_1 гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення; стягнути з ОСОБА_1 заборгованість по оплаті за спожиті комунальні послуги за період з 2016 по 2019 роки у розмірі 42980,45 грн., а також стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в розмірі 4204 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що згідно довідки № 64 (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) ОСОБА_1 разом із своєю дружиною ОСОБА_1 та донькою ОСОБА_3 , онуками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 займають кімнату № НОМЕР_1 загальною площею 16,2 кв.м. в гуртожитку ГУНП в Одеській області, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Зареєстрованими за даним місцем проживання є ОСОБА_1 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Дана кімната надавалася ОСОБА_1 як працівнику міліції, проте ще у 2002 році ОСОБА_1 було звільнено зі служби за віком. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , згідно довідок № 9/3136 та № 9/3137 від 06.04.2020 року, серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників ОВС ГУМВС (УМВС) України в Одеській області не значаться. Згідно доповідної записки коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , на час подачі позову кімната № НОМЕР_1 була закрита та в ній не ніхто не мешкав вже близько 6 років. На думку позивача, ОСОБА_1 має власне житло, де і проживає разом із сім`єю та не користується наданою йому кімнатою за призначенням. Крім того, з 2016 року ОСОБА_1 не сплачує витрати за комунальні послуги: електроенергію, водопостачання та теплопостачання. Наявність у ОСОБА_1 боргу за житлові-комунальні послуги підтверджується листом № 14/534/11 від 21.05.2020 року, згідно якого сума боргу складає 42980,45 грн. В порушення норм закону, ОСОБА_1 відмовляється виконувати свої зобов`язання з оплати комунальних послуг належним чином, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню. Також, у зв`язку із порушенням правил користування гуртожитком, ОСОБА_1 разом із сім`єю підлягає примусовому виселенню без надання іншого житлового приміщення. Дані обставини стали причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 року позов Головного управління Національної поліції в Одеській області було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник Головного управління Національної поліції в Одеській області просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. На думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що з усних пояснень ОСОБА_1 , наданих під час розгляду справи, було встановлено, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та дана квартира належить їй на праві власності. Однак враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є однією сім`єю, то проживання у вказаній квартирі вони здійснюють спільно.

Що стосується заборгованості за комунальні послуги, то апелянт зазначає, що наявність права на пільги не передбачає автоматичного їх застосування. Крім того, представник Головного управління Національної поліції в Одеській області посилається на те, що п.п.3.2. Договору найму житлового приміщення передбачено, що розмір плати за користування гуртожитком складає 394,17 грн., однак ОСОБА_1 з 2016 року вказану суму не сплачує, що є порушенням умов вказаного договору.

Сторони про розгляд справи на 24.09.2024 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

ОСОБА_1 та ОСОБА_1 були сповіщені за допомогою месенджера Viber на підставі Порядка надсилання судових повісток, повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом ДСА України від 23.01.2023 року № 28.

Судова повістка, надіслана на адресу ОСОБА_3 , повернулась до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тобто, вказана судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки, що кореспондується із положеннями п. 3, 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України та правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постановах від 21.12.2022 року у справі № 757/15603/19 (провадження № 61-7187св22), 30.11.2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31.08.2022 року у справі № 760/17314/17).

Головне управління Національної поліції в Одеській області направлення судових повісток на офіційну електронну адресу.

Колегія суддів зазначає, що суд направляє судові рішення, судові повістки, судові повістки - повідомлення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів) (ч. 5 ст. 14 ЦПК України).

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Головного управління Національної поліції в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 202870953 від 04.03.2020 року, власником гуртожитку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є держава Україна в особі Національної поліції України (а.с. 68,69).

Статтею 128 Житлового кодексу України встановлено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України.

Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

З виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку № НОМЕР_2 , наданої позивачем вбачається, що ОСОБА_1 , 1961 р.н., ОСОБА_1 , 1962 р.н., та ОСОБА_3 , 1984 р.н., зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_3 , площею 16,2 кв.м. (а.с. 8).

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , згідно довідок № 9/3136 та № 9/3137 від 06.04.2020 року, серед діючих та звільнених працівників поліції, колишніх співробітників ОВС ГУМВС (УМВС) України в Одеській області не значаться (а.с. 9,10).

У доповідній записці коменданта ВКЕЗ ЦЗ ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 зазначено, що у гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , було надано АДРЕСА_4 ОСОБА_1 для проживання із сім`єю. На час складання доповідної кімната закрита та не використовується за призначенням, так як ця сім`я не мешкає у ній більш ніж 6 років. ОСОБА_1 має власне житло, а житло в гуртожитку він тримає для приватизації. Донька відповідача доросла та заміжня. Борг за комунальні послуги за кімнату складає 42980,45 грн. (а.с. 12).

Згідно ч. 2 ст. 132 Житлового кодексу Української PCP працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення, в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину.

З наявної у матеріалах справи копії трудової книги ОСОБА_1 вбачається, що останній з 27.09.1983 року перебував на службі в органах внутрішніх справ та був звільнений з посади 27.03.2002 року, його вислуга років на посаді на час звільнення складала 20 років 7 місяців і 5 днів. (а.с. 156).

ОСОБА_1 з 22.11.2011 року являється інвалідом другої групи, причина - травма, пов`язана із проходженням Служб. обов`язків, безстроково, що підтверджується копією довідки до Акта огляду МСЕК серії 10 ААА № 928198, що міститься в матеріалах справи (а.с. 27).

Довідкою від 30.07.2020 року № 5926/14-14 Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як особа з інвалідністю другої групи внаслідок війни, перебуває на персоніфікованому обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків Малиновського району м. Одеси та має право користуватись пільгами на житлово-комунальні послуги (а.с. 157).

Згідно посвідчення серії НОМЕР_3 , виданого Управлінням Внутрішніх справ Одеської області Міністерства внутрішніх справ України 15.08.2002 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни (а.с.28).

Згідно ст. 127 Житлового кодексу України, для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Згідно ст. 130 Житлового кодексу України, порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.

Як визначено пунктом 6 розділу І Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області, виселення з даного гуртожитку здійснюється відповідно до ст. 132 Житлового кодексу України.

Згідно ч.ч. 2-3 ст. 132 Житлового кодексу України працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Однак, п. 1 розділу ІV Положення про гуртожиток передбачено примусове виселення наймача та членів його сім`ї з підстав не використання за призначенням наймача та членами його сім`ї наданого їм житлового приміщення більш ніж 6 місяців, а також передача житла на користь особи, якій комісією не надано згоди на проживання; прострочення оплати за користування приміщенням та комунальні послуги понад 3 місяці (а.с.67).

Згідно ч. 1-3 ст. 132 Житлового кодексу України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Згідно положень ст. 125 Житлового кодексу України без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що норми Положення про гуртожиток ГУНП в Одеській області щодо виселення з гуртожитку протирічить вимогам ст. ст. 124, 125, 132 Житлового кодексу.

Крім того, як зазначено судом першої інстанції, ОСОБА_1 працював водієм автотранспортного засобу категорії «D» у ТОВ «Віраж» з 30.01.2019 року по час розгляду справи судом, та мав наступний графік роботи: з 7:00 год. ранку до 11:00 год., перерва, продовження роботи з 17:00 до 21:00 (а.с. 117).

Таким чином, посилання позивача на доповідні, які складені комендантом гуртожитку з 02.11.2020 року по 26.01.2021 року в проміжок часу з 8:00 год. по 20:30 год., не можуть бути доказом відсутності ОСОБА_1 за місце проживання в гуртожитку, оскільки вони здійснені під час перебування останнього на роботі, а тому не могли бути прийняті до уваги судом (а.с. 94-113).

Також колегія суддів зазначає, що вказані доповідні були складені з 02.11.2020 року до 26.01.2021 року, тобто, у період менше ніж 3 місяці, а тому вони не можуть бути належним доказом відсутності ОСОБА_1 за місцем проживання більш ніж 6 місяців.

З матеріалів справи вбачається, що 01.01.2015 року між Полком ПС ОМУ Головного управління МВС України в Одеській області та ОСОБА_1 було укладено Договір найму житлового приміщення на строк до 31.12.2015 року (а.с. 151-154).

Згідно п.п. 10.4., 10.4.1. цього Договору реорганізація полку, або перехід права власності на гуртожиток до третіх осіб не визнаватимуться підставами для зміни умов або припинення дії цього договору і він буде чинним для нового власника (власників) (його правонаступників). Якщо до закінчення строку договору сторони не попередили про розірвання в термін до 15 діб, то договір вважається продовжений на той самий строк (а.с. 154).

Колегія суддів враховує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач звертався до відповідача із попередження про розірвання відповідного договору в установлений даним договором строк, таким чином, договір є продовженим, і доказів протилежного матеріали справи не містять.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про виселення ОСОБА_1 з кімнати АДРЕСА_5 є безпідставними та такими, що не підлягали задоволенню.

Згідно п. 4,5 ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам надаються такі пільги: 100-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв.м. на сім`ю); 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені вищезазначеним Законом, а тому підстав для нарахування заборгованості по оплаті за спожиті комунальні послуги позивачем є безпідставними, та такими, що не відповідають дійсності.

Що стосується позовних вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо їх виселення з гуртожитку, то судом вірно зазначено наступне.

З довідки Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 20.07.2020 року вбачається, що ОСОБА_1 , 1962 р.н., з 30.03.2018 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується також і відповідною відміткою в паспорті громадянина України (а.с. 16,73).

ОСОБА_3 17.02.2021 року знялася з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_6 , та зареєструвала місце проживання за адресою: АДРЕСА_7 (а.с. 115-116).

Доказів наявності особистих речей ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , так само як і доказів їх проживання за вказаною адресою в гуртожитку, матеріали справи не містять.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив суду першої інстанції, що ОСОБА_1 знає з 2005 року, та періодично його бачить за місцем проживання в гуртожитку після 21:00 год., де він працює не знає. ОСОБА_8 і ОСОБА_9 бачив давно - не менше 3-х років. В кімнаті ОСОБА_10 був рік назад, та чи є там жіночі речі, сказати не може.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що позивачем не надано доказів наявності у ОСОБА_1 іншого житла чи реєстрації за ним права власності на житло, а посилання позивача на такі факти не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно ст. 310 ЦК України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Згідно п. 4 ст. 31 ЦК України фізична, особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

У свою чергу, відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-ХІ. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13.05.2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010 року.

У п. 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich V. Russia), Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. також рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, п. 63).

Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Дотримання порядку надання жилої площі у гуртожитку впливає на правовий статус осіб, які в них проживають. Визнання вселення незаконним тягне за собою виселення без надання іншого житла відповідно до ст. ст. 116, 132 Житлового кодексу УРСР. Особа, яка вселилася до житлового приміщення гуртожитку без дотримання встановленого порядку, не набуває право користування таким житлом.

Згідно п. 17 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року № 208, громадяни, які проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вправі вселити в займані приміщення своїх неповнолітніх дітей. Вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадян, які проживають разом із ним.

Згідно ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, про відмову в задоволенні вимог Головного управління Національної поліції в Одеській області .

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про те, що з усних пояснень ОСОБА_1 , наданих під час розгляду справи, було встановлено, що остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , та дана квартира належить їй на праві власності. Однак враховуючи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_1 є однією сім`єю, то проживання у вказаній квартирі вони здійснюють спільно.

Колегія суддів враховує, що вказані доводи апеляційної скарги є виключно припущеннями апелянта, які не підтверджені жодним належним доказом, оскільки сам лише факт наявності у ОСОБА_1 на праві власності нерухомого майна не є безумовним підтвердженням того, що цим майном користується та проживає у ньому відповідач ОСОБА_1 .

Крім того, необгрунтованими є доводи апеляційної скарги представника Головного управління Національної поліції в Одеській області про те, що наявність права на пільги не передбачає автоматичного їх застосування.

Колегія суддів зазначає, що на підставі Порядку надання пільг на оплату житлово-комунальних послуг у грошовій формі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.04.2019 року №373, в Україні запроваджено монетизацію пільг на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому паралельно функціонують дві системи надання пільг у грошовій формі готівкова та безготівкова, і монетизована пільга у безготівковій формі призначена пільговикам автоматично.

З Довідки від 30.07.2020 року № 5926/14-14 Управління соціального захисту населення в Малиновському районі м. Одеси вбачається, що ОСОБА_1 перебуває на персоніфікованому обліку в Єдиному державному автоматизованому реєстрі пільговиків Малиновського району м. Одеси та має право користуватись пільгами на житлово-комунальні послуги.

Таким чином, право ОСОБА_1 на користування пільгами на житлово-комунальні послуги є безумовним, та не може бути спростовано наведеними апелянтом доводами.

Також у апеляційній скарзі представник Головного управління Національної поліції в Одеській області посилається на те, що п.п. 3.2. Договору найму житлового приміщення передбачено, що розмір плати за користування гуртожитком складає 394,17 грн., однак ОСОБА_1 з 2016 року вказану суму не сплачує, що є порушенням умов вказаного договору.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що у позовній заяві Головне управління Національної поліції в Одеській області, посилаючись на Довідку Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Одеській області від 21.05.2020 року, вказувало на наявність у ОСОБА_1 боргу виключно за водопостачання, електропостачання та теплопостачання, а відомостей про наявність у відповідача боргу за користування гуртожитком вказана Довідка не містить, і такі позовні вимоги апелянтом не заявлялись (а.с. 11).

Посилання Головного управління Національної поліції в Одеській області на порушення відповідачем умов Договору найму житлового приміщення від 01 січня 2015 року є неспроможними, оскільки вказане не є предметом розгляду даної справи, і крім того, апелянтом не надано доказів розірвання даного договору з ОСОБА_1 з підстав невиконання його умов.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30.09.2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 07 жовтня 2024 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе