Єдиний унікальний номер судової справи 487/2092/23
Номер провадження 22-ц/812/1129/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

07 жовтня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Данчуком Олександром Васильовичем, рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 24 травня 2024 року під головуванням судді Нікітіна Д.Г. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Миколаївської міської ради про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя ОСОБА_5 , діючи в її інтересах на підставі довіреності від 23 квітня 2021 року, позивач оформив та отримав технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_1 , а також подав до Миколаївської міської ради заяву та необхідні документи на приватизацію вищевказаної квартири та оформлення права власності за ОСОБА_5 .

Проте, у зв`язку зі смертю ОСОБА_5 процес приватизації не був завершений, право власності на спірну квартиру не було оформлено за померлою.

Після смерті ОСОБА_5 позивач в установлений законом строк 26 жовтня 2021 року звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Позивач вважає, що оскільки спадкодавець ОСОБА_5 за життя відповідно до діючого законодавства звернулась до органу приватизації із заявою про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , з наданням необхідного пакету документів, процедура приватизації квартири була розпочата та відбувалася, але ОСОБА_5 померла до моменту видачі їй свідоцтва про право власності на квартиру, то відповідно і право на завершення приватизації з отриманням на своє ім`я правовстановлюючого документу перейшло до ОСОБА_1 , як спадкоємця.

Між тим, 19 листопада 2021 року позивачем від Миколаївської міської ради отримано відповідь, в якій зазначено, що органом приватизації не винесено розпорядження про приватизацію житла у зв`язку зі смертю заявниці ОСОБА_5 .

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати за ним в порядку спадкування право на завершення приватизації квартири АДРЕСА_1 та одержання документів, що посвідчують право власності на вказану квартиру на його ім`я, приватизацію якої розпочато ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач Миколаївська міська рада надала до районного суду відзив на позовну заяву, в якому просила у задоволені позову відмовити. Зазначала, що не є належним відповідачем у справі та не може виконувати зобов`язання викладені в позовних вимогах стосовно проведення відповідних дій з приватизації квартири. Крім того, право на приватизацію державного фонду, що є предметом спору, нерозривно пов`язане з фізичною особою - носієм цього права, а тому дані спірні правовідносини не допускають правонаступництво.

В подальшому Миколаївська міська рада надала додаткові пояснення, в яких зазначала, що Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян від 16 грудня 2009 року №396, визначено форму заяви на приватизацію житла, яку мають надати до органу приватизації громадяни, які бажають приватизувати займане на умовах найму житло. Даною формою передбачено, що підпис наймача на заяві має засвідчити керівник підприємства по обслуговуванню житла. Між тим, підпис на заяві ОСОБА_5 про передачу у приватну власність квартири засвідчений Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Обсерваторне-1» (далі ОСББ «Обсерваторне-1»), а саме ОСОБА_6 , без зазначення посади, тобто неможливо встановити повноваження даної особи. При цьому, згідно зі службовою запискою Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради підприємством, що обслуговує будинок АДРЕСА_2 , з 01 січня 2021 року є Товариство з обмеженою відповідальністю «УК «БРИЗ ПРО» (далі ТОВ «УК «БРИЗ ПРО»). Таким чином, засвідчення підпису на заяві ОСОБА_7 виконано неналежною особою.

Також, рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 26 січня 2022 року за №120 спірну квартиру включено до числа службових, та на сьогодні її користувачем є ОСОБА_4 , а тому рішення суду у даній справі може вплинути на його права та обов`язки. У зв`язку із цим відповідач просив залучити ОСОБА_4 до участі у справі в якості третьої особи.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 04 жовтня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_4 .

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2024 року відмолено у задоволені позову ОСОБА_1 .

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що позивач не надав доказів звернення ОСОБА_5 до компетентного органу з належно оформленою заявою про приватизацію квартири. За таких обставин, відсутні підстави для визнання за позивачем в порядку спадкування за заповітом права на завершення приватизації квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє представник адвокат Данчук О.В., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що за життя ОСОБА_5 висловила свою волю на приватизацію квартири, вживала усіх необхідних заходів для отримання її у власність, однак померла до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію квартири, а тому після збігу встановленого ч.3 ст.8Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до позивача як спадкоємця у порядку спадкування за заповітом перейшло право вимагати визнання за ними права власності на спірну квартиру.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Так, 21 квітня 2022 року згідно ухвали судді Заводського районного суду міста Миколаєва відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті на 29 травня 2023 року в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.24).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду: малозначних справ; справ, що виникають з трудових відносин; справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч.4 ст.274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; щодо спадкування; щодо приватизації державного житлового фонду; щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

За змістом указаних процесуальних норм до справ, які підлягають обов`язковому розгляду за правилами загального позовного провадження віднесено, зокрема, справи у спорах, щодо спадкування та щодо приватизації.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження (п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України).

Такі висновки містяться у постанові, прийнятій 24 січня 2024 року Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду за результатами розгляду справи №752/1058/23.

На вищезазначене суд першої інстанції належної уваги не звернув та не врахував, що позовні вимоги заявлені у цій справі, виникають з спадкових правовідносин, а тому ця справа не могла бути розглянутою за правилами спрощеного позовного провадження.

З урахуванням встановленого, на підставі п.7 ч.3 ст.376 ЦПК України наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та розгляду справи по суті заявлених вимог та ухвалення нового судового рішення.

Вирішаючи спір по суті, колегія суддів виходить з наступного.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За правилами ст.345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом.

Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.

У ч.3 ст.9 ЖК України визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і та ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396 затверджено Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян (далі - Положення), яким визначено порядок передання квартир багатоквартирних будинків, одноквартирних будинків, жилих приміщень у гуртожитках, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму, у власність громадян.

У пункті 17 цього Положення визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз`яснено, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством.

У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі №6-121цс13.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон. Більш того, з огляду на положення ЦПК України така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній й резолютивній частинах.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

Подібний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 (провадження №12-95гс20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі №350/67/15-ц (провадження №14-652цс18) зроблено висновок про те, що якщо спадкодавець не набув права власності на майно, проте розпочав процедуру його приватизації відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації, а не права власності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до витягу з реєстру територіальної громади міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року ОСОБА_5 була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.122).

За життя ОСОБА_5 23 квітня 2021 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Денисовою О.О., відповідно до якого заповіла на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось, з чого б воно не складалось, тобто все, на що вона буде мати право по закону, ОСОБА_1 (а.с.123).

26 жовтня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Денисової О.О., та останньою заведено спадкову справу за №32/2021 (а.с.120-128).

За життя, ОСОБА_5 зверталась до начальника управління комунального майна Миколаївської міської ради із заявою від 28 квітня 2021 року, яка зареєстрована 24 травня 2021 року, в якій просила оформити передачу в приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.58).

Відповідно до службової записки управління комунального майна Миколаївської міської ради від 17 липня 2023 року за №23199/10.01-0/23-2 Управлінням комунального майна Миколаївської міської ради 25 травня 2021 року за №206 зареєстровано заяву ОСОБА_5 про передачу у приватну власність квартири АДРЕСА_3 отриману управлінням від Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, яким дана заява була зареєстрована 24 травня 2021 року за №23040-03-09. У зв`язку зі смертю заявниці 10 червня 2021 року, управлінням не винесено розпорядження про приватизацію даної квартири, розгляд заяви завершено.

Також у вказаній службовій записці зазначено, що Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджених Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року №396, визначено форму заяви на приватизацію житла, яку мають надати до органу приватизації громадяни, які бажають приватизувати займане на умовах найму житло (Додаток 2 до Положення). Даною формою передбачено, що підпис наймача має засвідчити керівник підприємства по обслуговуванню житла. Підприємством, що обслуговує будинок по АДРЕСА_2 з 01 січня 2021 року є ТОВ «УК «БРИЗ ПРО», а не ОСББ «Обсерваторне-1», таким чином, засвідчення підпису заявниці ОСОБА_5 на заяві на приватизацію житла виконано неналежною особою (а.с.52).

Відповідно до інформації Департаменту житлово-комунального господарства Миколаївської міської ради з 01 січня 2021 року ТОВ «УК «БРИЗ ПРО» є управляючою компанією у житловому будинку по АДРЕСА_2 (а.с.53).

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради №120 від 26 січня 2022 року 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 включено до числа службових (а.с.62).

Рішеннями виконавчого комітету Миколаївської міської ради №189 від 23 лютого 2022 року, №620 від 04 листопада 2022 рок та №773 від 29 грудня 2022 року затверджено рішення Первинної профспілкової організації Комунального некомерційного підприємства Миколаївської обласної ради «Миколаївська обласна клінічна лікарня» про надання службового приміщення і видано спеціальний ордер на 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 лікарю УЗД КНК «МОКЛ» МОР ОСОБА_4 , на склад сім`ї - 1 особа та виключено з числа службових 1-кімнатну квартиру АДРЕСА_3 та надано для постійного проживання ОСОБА_4 , на склад сім`ї 1 особа. Зобов`язано балансоутримувача укласти договір найму вищевказаної квартири з наймачем ОСОБА_4 (а.с.59,60,61).

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції не звернув уваги на суб`єктний склад учасників даної справи та відповідно дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову з тих підстав, що спадкодавець ОСОБА_5 не надала органу приватизації, яким в даному випадку є Управління комунального майна Миколаївської міської ради, належним чином оформлену заяву про приватизацію квартири.

Так, приватизація житла здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Згідно з ч.1 ст.8 вищевказаного Закону України приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Позивач обґрунтовував позов порушенням своїх спадкових прав на участь у завершенні приватизації квартири та отримання її у власність.

Системний аналіз норм процесуального законодавства, чинного на дату звернення позивача з позовом до суду, свідчить про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи.

Відповідач - це особа яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідач притягається до справи у зв`язку з пред`явленою до нього позовною вимогою.

Разом з тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував специфіку правовідносин, що склались у даній справі, які пов`язані із захистом спадкових прав на завершення приватизації вищевказаного нерухомого майна, а тому відповідачем у такій справі також має бути Управління комунального майна Миколаївської міської ради, яке є правонаступником Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради та є органом приватизації відповідно до Положення про управління комунального майна Миколаївської міської ради.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд першої інстанції, розглядаючи справу, не звернув уваги, що до участі у справі не залучено належного відповідача (співвідповідача), на чиї права та обов`язки впливає вирішення спору, а висновок про доведеність чи недоведеність позову можливий лише за участі у справі усіх належних сторін.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі №569/96/17 (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах №570/3439/16-ц (пункти 37,54) та №372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі №486/1459/17 (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі №520/17304/15-ц (пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах №750/5785/18, №570/2739/16-ц та №554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі №554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року №201/12877/16 (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі №554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі №263/17218/18 (пункт 24).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі №127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі №570/3439/16-ц (пункт 37,54), від 12 грудня 2018 року у справі №372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 (пункт 39), від 01 квітня 2020 року у справі №520/13067/17 (пункт 75) та від 07липня 2020 року у справі №438/610/14-ц (пункт 54); постанови Верховного Суду у постановах від17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18), від 23 січня 2019 року у справі №303/2845/15-ц (провадження №61-17802св18), від 02 жовтня 2019 року у справі №461/6793/15-ц (провадження №61-15551св18) та від 23 березня 2020 року у справі №394/8/19 (провадження №61-1404св20).

При цьому, належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (схожі за змістом висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Відповідно до вимог ст.51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

За змістом наведених норм цивільного процесуального права, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства та принципу змагальності сторін, на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому суд під час розгляду справи має виходити із складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. У разі пред`явлення позову до частини відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та повинен вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому.

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє в задоволенні позову.

Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично спір виник з органом приватизації, яким є Управління комунального майна Миколаївської міської ради, щодо завершення права на приватизацію.

Питання про залучення Управління комунального майна Миколаївської міської ради належним відповідачем (співвідповідачем) у справі судом першої інстанції не вирішувалося, оскільки таке клопотання позивач не заявляв.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскільки позов не пред`явлено до органу приватизації, а залучення його до участі в справі на стадії апеляційного розгляду нормами діючого цивільного процесуального законодавства не передбачено, то в задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації слід відмовити саме за вказаних обставин.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом Данчуком Олександром Васильовичем, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 травня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 , про визнання права в порядку спадкування на завершення приватизації відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 14 жовтня 2024 року