АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року

м. Чернівці

справа № 715/484/24

провадження № 22-ц/822/725/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М. І., Перепелюк І. Б.

секретар Факас А. В.

позивач ОСОБА_1

відповідачі: Чагорська сільська рада Чернівецького району Чернівецької області, ОСОБА_2

третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Бреславська-Григорчак Світлана Олександрівна

апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2024 року

головуючий в суді першої інстанції суддя Цуркан В. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області (далі Чагорська сільська рада), ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 березня 2008 року його мама ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області, згідно з яким все своє майно заповіла ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати ОСОБА_5 померла.

У листі № 777/01-16 від 17 листопада 2017 року, виданим приватним нотаріусом Глибоцького нотаріального округу Чернівецької області Бреславською-Григорчак С. О. зазначено, що 17 червня 2013 року, ОСОБА_3 , як спадкоємець за заповітом, прийняв спадщину, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 . Також тією ж датою зазначено, що зазначеним вище приватним нотаріусом відкрита спадкова справа № 60/2013 року щодо майна ОСОБА_5 , мешканки АДРЕСА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки він не надав в нотаріальну контору правовстановлюючих документів про належність вищезазначеного житлового будинку померлій ОСОБА_5 .

Вказує, що ним раніше подавався позов про визнання права власності на житловий будинок, який розташований на АДРЕСА_1 та позовна заява про визнання права та обов`язків забудовника, стосовно здачі в експлуатацію домогосподарства, розташованого за адресою по АДРЕСА_1 , про що 20 лютого 2014 року апеляційним судом Чернівецької області рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2013 року скасовано, а постановою Чернівецького Апеляційного суду від 20 квітня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Змінено мотивувальну частину рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 січня 2022 року, виклавши її в редакції цієї постанови. В решті рішення залишити без змін, де зазначено в мотивувальній частині зазначеної постанови, що «Разом з тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до всіх належних відповідачів, тому і право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не є порушеним». На підставі викладеного, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_3 , право особистої приватної власності на спадкове майно, яке розташоване в АДРЕСА_1 та у разі заперечення проти позовних вимог відповідачами, судові витрати стягнути з них на користь позивача.

З урахуванням викладеного, просив суд визнати право власності на спадкове майно, яке складається з: житлового будинку літ. А, загальною площею 154,80 кв.м., сараю літ. Б, сараю літ. В, убиральні літ. Г, колодязя № 1, огорожі № 2-7, вимощення літ. І, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 24 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Чагорської сільської ради, ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Бреславська-Григорчак С. О., про визнання права власності на спадкове майно відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що мати позивача ОСОБА_5 як спадкодавець не набула за життя права власності на спірне нерухоме майно.

Відповідно до встановлених обставин рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2014 року та від 13 серпня 2014 року, які є преюдиційними при розгляді цієї справи:

садиба АДРЕСА_1 відноситься до категорії колгоспних дворів, і станом на 15.04.1991 року головою двору була ОСОБА_5 . При цьому майно яке належало колгоспному двору і яке зазначене в погосподарських книгах не збереглося;

будівництво вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами почалося в 1988-89 роках та проводилось по 1996 рік. Вищевказане будівництво відбувалось за участі і за згодою ОСОБА_5 , яка станом на 15 квітня 1991 року, була єдиним членом та головою колгоспного двору, а після вступу в силу Закону України «Про власність» і до моменту своєї смерті сама проживала у вищевказаному будинку.

будівництво житлового будинку проводилось без будь-яких дозвільних документів, тобто самочинно на земельній ділянці, яка перебувала в фактичному користуванні ОСОБА_5 , проте за відсутності документів, що посвідчували право на вказану земельну ділянку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спадкове майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору.

Вказує на те, що спірний житловий будинок був збудований до 05 серпня 1992 року.

В зв`язку з цим суд першої інстанції не врахував, що записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічними актами), що підтверджують право приватної власності і громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно), на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

З урахуванням викладеного, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи у суду першої інстанції були наявними правові підстави для визнання за позивачем права власності в порядку спадкування на спірний житловий будинок, на який ОСОБА_5 як спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

Додатково вказує на те, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Вказує на те, що спір щодо житлового будинку на АДРЕСА_1 виник ще у 2013 році.

Посилається на те, що ОСОБА_3 вже неодноразово звертався до суду з позовом про визнання права власності на спірне нерухоме майно і за результатами розгляду відповідних справ останньому було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

На вказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув.

Вважає, що провадження у справі підлягало закриттю у зв`язку з тим, що є таке, що набрало законної сили, рішення у справі у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Луковицької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області 15 березня 2013 року, ОСОБА_5 помела 14 березня 2013 року (а. с. 11).

20 березня 2008 року за життя ОСОБА_5 склала заповіт, згідно якого все своє майно, що належатиме їй на день смерті, вона заповіла ОСОБА_3 (а.с. 12).

17 червня 2013 року ОСОБА_3 у встановлений законом строк звернувся із заявою до приватного нотаріуса Чернівецького нотаріального округу Чернівецької області Бреславської-Григорчак С. О. для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 .

Згідно з постановою про відмову від вчинення нотаріальної дії від 15 жовтня 2013 року в зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на житловий будинок АДРЕСА_1 , приватний нотаріус Бреславська-Григорчак С. О. відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 (а. с. 14).

Відповідно до архівної довідки Глибоцької районної державної адміністрації від 09 березня 2017 року № 2 в документах архівного фонду виконавчого комітету Луковицької сільської ради за 1991 2000 роки існують відомості про те, що в господарстві головою є ОСОБА_5 , 1932 року народження.

Згідно з зазначеними відомостями: суспільна група господарства колгоспна, загальна площа будинку 32 кв. м. в томі числі житлова 20 кв. м., в особистому користуванні господарства всього 0,50 га (а.с. 15).

Згідно з архівною довідкою Чернівецької районної державної адміністрації від 20 квітня 2023 року № 06-05-2/14 в документах архівного фонду виконавчого комітету Луковицької сільської ради за 1991 1995 роки існують відомості про те, що в господарстві головою є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16).

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданим виконавчим комітетом Чагорської сільської ради Чернівецького району Чернівецької області.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 відповідно до заповіту від 06 травня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2360, є його дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 78029605 від 16 серпня 2024 року, приватним нотаріусом Ротар М. М. відкрито спадкову справу № 68/2024 після смерті ОСОБА_3 .

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у залучено ОСОБА_1 як правонаступника позивача ОСОБА_3 .

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам закону, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 1 статті 1216 спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 статті 1218 ЦК України унормовано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Щодо позовної вимоги, пред`явленої ОСОБА_3 до Чагорської сільської ради

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій справі ОСОБА_3 посилався на те, його мамі ОСОБА_5 на праві приватної власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

У звязку з прийняттям ним у встановленому порядку спадщини після смерті ОСОБА_5 , вважав, що до нього перейшли усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2014 року (провадження № 22ц/794/280/14), встановлено, що майно, яке належало колгоспному двору, головою якого була ОСОБА_5 , не збереглося після припинення існування колгоспного двору, оскільки старий житловий будинок АДРЕСА_1 , і які зазначені в погосподарських книгах за 1986 2005 роки, були знесені і на їх місці побудований новий житловий будинок.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за заповітом, яку прийняв позивач.

З урахуванням обставин, встановлених рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 20 лютого 2014 року (провадження № 22ц/794/280/14), щодо незбереження майна колгоспного двору, зокрема спірного житлового будинку, колегія суддів приходить до висновку, що права на відповідне майно не ввійшли до складу спадщини ОСОБА_5 .

Належних та допустимих доказів того, що збудований на місці раніше знесеного житловий будинок належав ОСОБА_5 матеріали справи не містять і позивачем не доведено.

Як встановлено судами будівництво житлового будинку проводилось без будь-яких дозвільних документів, тобто самочинно на земельній ділянці, яка перебувала в фактичному користуванні ОСОБА_5 , проте за відсутності документів, що посвідчували право на вказану земельну ділянку. Рішенням апеляційного суду від 20 лютого 2014 року встановлено, що будівництво нового житлового будинку закінчено в 1996 році.

Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2022 року в справі № 359/9695/17 дійшов висновку, що якщо будівництво здійснювалось згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки, як забудовника входять до складу спадщини на підставі статті 1216 ЦК України. Самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не є об`єктом права власності, тому таке майно не входить до складу спадщини.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи, а саме будівництво житлового будинку без будь-яких дозвільних документів, тобто самочинно, колегія суддів приходить до висновку, що спірний житловий будинок не є об`єктом права власності, тому таке майно не входило до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 .

В звязку з цим, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач не довів наявності порушеного права (інтересу) як особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду.

Верховний суд у постанові від 06 липня 2023 року в справі № 760/23205/17 вказав на те, що захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Вирішуючи спір по суті, суд повинен установити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного цивільного права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) розпочато провадження у справі, належним позивачем. Брак права на позов у матеріальному розумінні матиме наслідком ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших установлених судом обставин, оскільки лише наявність такого права в особи обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб. Тобто, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог (пункт 7.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20)).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову до Чагорської сільської ради, проте помилився щодо мотивів відмови у позові ОСОБА_3 .

В межах заявлених у цій частині позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права (інтересу), у задоволенні позову належало відмовити виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача.

Щодо позовної вимоги, пред`явленої ОСОБА_3 до ОСОБА_2 .

Також колегія суддів вважає помилковими мотиви суду першої інстанції щодо відмови у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Спір у справі виник стосовно спадкування після смерті ОСОБА_5 . Позов ОСОБА_3 пред`явлено у тому числі й до ОСОБА_2 , який є неналежним відповідачем, оскільки у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_2 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 .

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позовної вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 внаслідок пред`явлення позову до неналежного відповідача.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, пред`явленого до ОСОБА_2 , проте помилився з мотивами такої відмови, оскільки в задоволенні такого позову слід відмовити у звязку з тим, що він пред`явлений до неналежного відповідача.

Щодо розподілу судових витрат

З огляду на висновок Чернівецького апеляційного суду про зміну мотивувальної частини рішення суду першої інстанції із залишенням без змін його резолютивної частини щодо часткового задоволення апеляційної скарги, судові витрати, понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Аналогічної позиції щодо розподілу судових витрат у випадку зміни мотивувальної частини оскаржених судових рішень із залишенням без змін їх резолютивних частин дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17, від 01.10.2019 у справі № 916/22721/18, від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17, від 15.10.2019 у справі № 910/11212/18, від 22.10.219 у справі № Б15/101-08, від 18.02.2020 у справі № 912/2730/18, 25.06.2020 у справі № 908/299/18, від 03.11.2020 у справі № 916/3146/17.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи наведене вище, рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому його слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Змінити мотивувальну частину рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 10 червня 2024 року, виклавши її в редакції цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07 жовтня 2024 року.

Головуючий Олександр ОДИНАК

Судді : Мирослава Кулянда

Ірина Перепелюк