УХВАЛА

10 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 757/14257/19-ц

провадження № 61-13057ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Червинської М. Є. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 , про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування 3/8 частин квартири за адресою АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Г.В. про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

26 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року.

Вказана касаційна скарга не може бути прийнята судом до розгляду та вирішено питання про відкриття касаційного провадження з огляду на наступне.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі, як на підставу касаційного оскарження, ОСОБА_1 посилається на пункт 2

частини другої статті 389 ЦПК України та зазначає на необхідність відступити від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 757/14257/19-ц.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що у ній відсутнє вмотивоване обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у наведеній постанові Верховного Суду. Сама по собі вказівка на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстав касаційного оскарження та не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України).

В іншій частині скаржник узагальнено посилається на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, однак не зазначає виключні підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює відкриття касаційного провадження.

За таких обставин, відповідно до вимог частини другої, четвертої статті 392 ЦПК України, заявник має правонадіслати на адресу суду касаційну скаргу в новій редакції, в якій повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), яка відповідає вимогам статті 392 ЦПК України та надати копії касаційної скарги в новій редакції та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи.

Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддя постановляє відповідну ухвалу.

Ураховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявнику строк для усунення її недоліків.

Керуючись статтями 185, 390, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 квітня 2024 року, постанову Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 серпня 2024 року залишити без руху.

Надати для усунення зазначених вище недоліків строк - десять днів з дня вручення цієї ухвали.

У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали в частині наведення поважних причин пропуску строку на касаційне оскарження заявниці буде відмовлено у відкритті касаційного провадження, а в разі невиконання вимог іншої частини даної ухвали касаційну скаргу буде повернуто.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М. Є. Червинська