Номер провадження № 2/521/6032/24
УХВАЛА

іМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді: Шевчук Н.О.,

секретар судового засідання: Довгань Ж.А.

за участю представників учасників, учасників справи:

від ОСОБА_1 не з`явилася;

від Акціонерного товариства «Дельта Банк» не з`явився;

від Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - не з`явився;

від Малиновського відділу державної виконавчої служби місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не з`явився.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Акціонерного товариства «Дельта Банк» (м. Київ, вул. Євгена Коновальця, 36 Б, 01133, ), Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (м. Одеса, вул. Пушкінська, 36, офіс 308, 65048, ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 2 Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (м. Одеса, вул. Старицького, 10А, 65036, ) про зняття арешту з нерухомого майна та виключення записів про заборону

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року до Малиновського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача 2 Малиновський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у якому позивач просила суд:

-зняти арешти нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , накладені постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною Першим Малиновського ВДВС ОМУЮ року в межах виконавчого провадження № 42628801, та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеною Першим Малиновського ВДВС ОМУЮ 24.10.2014 року в межах виконавчого провадження № 45222504;

-виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна записи про обтяження, а саме: реєстраційний номер обтяження 27028213; зареєстрований 08.04.2014 09:58:35; підстава для державної реєстрації: постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП 42628801, виданий 21.03.2014, видавник: перший Малиновський ВДВС ОМУЮ; вид обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжується: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; обтяжувач: Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; реєстраційний номер обтяження 27028144; зареєстрований 19.02.2015 10:16:21; підстава для державної реєстрації: постанова, про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 45222504, виданий 24.10.2014, видавник: перший Малиновський ВДВС ОМУЮ; вид обтяження: арешт нерухомого майна; особа, майно/права якої обтяжується: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; обтяжувач: Перший Малиновський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції; опис предмета обтяження: квартира АДРЕСА_2 .

Зокрема, позовні вимоги обґрунтовано тим, що 18.07.2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та позивачем, ОСОБА_1 , було укладено Кредитний договір № 483-0131002/ФКВІП-08, за умовами якого позивачу було надано кредитні кошти в сумі 58 900,00 дол. США з розрахунку 11,98 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 18.07.2008 року по 17.07.2033 року та з метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 18.07.2008 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 483-2/ZOKBin-08, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калініченко О.В., зареєстрований в реєстрі за № 1040, відповідно до умов якого в іпотеку було передано квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В подальшому, як вказано позивачем, ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами у відповідності до укладеного 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України договору про передачу активів та кредитних зобов`язань.

02.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. було вчинено виконавчий напис, за реєстровим номером № 3464, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 462008,98 грн. шляхом звернення стягнення на майно боржника, а саме квартира АДРЕСА_2 .

В подальшому, 21.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір про відступлення прав вимоги № 2292/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., зареєстрований у реєстрі за № 236, відповідно до умов якого ТОВ «Консалт Солюшенс» набуло право вимоги, зокрема, за кредитним договором №483-0131002/ФКВІП-08 від 18.07.2008 року та іпотечним договором №483-2/ZФКВІП-08 від 18.07.2008 року.

Позивачем вказано, що дія іпотечного договору № 483-2/ZФKBІП-08 від 18.07.2008 року була припинена на підтвердження чого ТОВ «Консалт Солюшенс» надало відповідне повідомлення.

Під час вирішення позивачем питання щодо відчуження належного їй майна, нотаріусом їй було повідомлено про наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно записів про обтяження (арешт) майна позивача, а саме: арешт нерухомого майна за ВП №45222504 виданий 24.10.2014 року та за ВП 42628801, виданий 21.03.2014 року, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до Малиновського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та отримала відповідь про те, що вказані вище виконавчі провадження було знищено.

У зв`язку із наведеним, позивач вважає, що враховуючи припинення зобов`язання, на забезпечення виконання якого 02.12.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. було вчинено виконавчий напис, за реєстровим номером № 3464, під час примусового виконання якого було накладено спірні арешти, вбачається відсутність будь-якої законної необхідності у арешті нерухомого майна ОСОБА_1 , арешти існують неправомірно та їх наявність порушує права позивача, як власника такого майна. При цьому, враховуючи те, що виконавчі провадження знищені, у державного виконавця на теперішній час відсутні повноваження щодо скасування за заявою позивача вищевказаних арештів.

Після надходження позовної заяви, головуючого суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 18.09.2024 року у справі №521/13502/24 було відкрито провадження, вирішено розгляд проводити в порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до судового розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

08.10.2024 року через підсистему «Електронний суд» до Малиновського районного суду міста Одеси від Малиновського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли письмові пояснення, у яких Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів просила суд прийняти такі пояснення та долучити їх до матеріалів цивільної справи, у разі, якщо суд не знайде підстав щодо залишення позовної заяви без розгляду, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 521/13502/24 - відмовити в повному обсязі. Пояснення судом долучено до матеріалів цивільної справи.

Зокрема, за доводами пояснень, Державний виконавець вказав, що згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що в Першому Малиновському ВДВС Одеського МУЮ перебувало виконавче провадження № 42628801 з примусового виконання виконавчого напису № 3464, виданого 02.12.2013 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 462008,98 грн., шляхом звернення стягнення на майно боржника, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з невиконанням вимог виконавчого документу, не сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на майно боржника було накладено арешт, згідно постанови від 21.03.2014 року. Виконавче провадження № 42628801 було завершено 04.09.2014 згідно п. 9 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно інформації з Автоматизованої системи виконавчих проваджень було встановлено, що в Першому Малиновському ВДВС міста Одеса ГТУЮ в Одеській області перебувало виконавче провадження № 45222504 з примусового виконання виконавчого напису № 3464, виданого 02.12.2013 Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» грошової суми у розмірі 462008,98 грн., шляхом звернення стягнення на майно боржника, а саме квартиру АДРЕСА_2 .

У зв`язку з невиконанням вимог виконавчого документу, не сплати виконавчого збору та витрат виконавчого провадження на майно боржника було накладено арешт, згідно постанови від 24.10.2014 року. Виконавче провадження № 45222504 було завершено 04.03.2019 згідно п. 9 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження».

Державний виконавець зауважив, що матеріали виконавчого провадження № 42628801 та виконавчого провадження № 45222504 , були знищені за закінченням терміну зберігання.

Проте, на переконання Виконавця, борг, згідно виконавчого документа, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження у виконавчих провадженнях № 42628801, №45222504 боржником не сплачено, доказів сплати не надано. А постанови Державного виконавця про накладення арешту на квартиру сторонами не оскаржувалися.

Посилаючись на ч. 4 с. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Державний виконавець зазначає, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є, зокрема, надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника, а відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону № 1404 VIII у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Вказує, що відповідно до п. 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція № 512/5), постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема, після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено.

Таким чином, на думку Державного виконавця, порядок зняття арешту по завершеним виконавчим провадження чітко визначено Законом № 1404 VIII та п. 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

Однак, як зазначено Державним виконавцем, до позовної заяви не додано жодного доказу, який підтверджує, що по виконавчим провадженням в яких були накладені арешти на майно боржника сплачений борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження.

Окрім наведеного, Державний виконавець вважає, що у даному разі оскільки скаржник був стороною у виконавчих провадженнях, тому повинен був звертатись до суду зі скаргою, а не з позовною заявою, оскільки у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" судам роз`яснено, що відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби.

Таким чином, на переконання Державного виконавця, заявлений позов взагалі не може бути розглянутий судом, оскільки позивач (який був боржником у виконавчому провадженні в якому був накладений арешт на його майно) повинен був звернутися до суду зі скаргою.

В судове засідання, яке відкладалося позивач та представник позивача не з`явилися, однак, 09.10.2024 року до суду представником позивача було подане клопотання про розгляд справи без його участі, яке судом розглянуте та задоволене. Також за доводами заяви представник позивача просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів та третьої особи повторно в судове засідання не з`явилися. Відповідачі про причини неявки суду не повідомили.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів у наданих нею письмових запереченнях заявила клопотання та просила суд справу розглянути без участі представника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), яке розглянуте судом та задоволене.

Враховуючи належне повідомлення всіх сторін про дату, час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд зазначає таке.

Частиною 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Положеннями ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України регламентовано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У ст. 447 розділу VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень» ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Таким чином, розділом VII ЦПК України встановлено спеціальний порядок, за яким здійснюється судовий контроль за виконанням судових рішень.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

При цьому, однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України.

Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів.

В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені.

Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право).

В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст.

Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу.

У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач просить зняти арешт з належного йому майна, накладений в межах виконавчого провадження, яке завершено.

Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню.

Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні враховувати суб`єктний склад такого спору, суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлені вимоги, характер спірних правовідносин, зміст та юридичну природу обставин у справі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, постановами Першого Малиновського ВДВС ОМУЮ року в межах виконавчого провадження № 42628801 та № 45222504 було накладено арешт на квартиру ОСОБА_1 . В подальшому, виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, позивач у даній справі є боржником у виконавчому провадженні, на майно якого державним виконавцем накладено арешт, а предметом позову є звільнення з-під арешту такого нерухомого майна, що належить позивачу, накладеного постановами Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, сторона виконавчого провадження, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18 викладено висновок, що «боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.09.2021 року у справі № 369/3757/20 зазначено, що «у разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди попередніх інстанцій не врахували того, що вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. А за таким позовом позивач має бути відповідачем у справі.»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.09.2021 року у справі № 234/18525/19 та від 20.10.2021 року у справі № 236/789/21 вказано, що «в разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження боржником рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд повинен закрити провадження у справі з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Отже, суди попередніх інстанцій помилково розглянули справу по суті та не врахували того, що арешт накладено на майно позивача, який є боржником у виконавчому провадженні, з метою забезпечення виконання рішення суду, а тому він не може виступати позивачем у цій справі й така справа не підлягає розгляду в позовному провадженні, а отже, провадження у справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Аналогічні висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2019 року у справі № 904/51/19, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року, у справі № 712/12136/18, у постанові Верховного Суду від 24.06.2021 року у справі № 127/11276/20, у постанові Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі № 369/3757/20, підстав відступити від зазначених висновків судом не встановлено».

Вказане також підтверджується правовою позицію Верховного Суду у постанові від 27.03.2024 року у справі №303/6292/20.

Отже, у даному разі заявлені ОСОБА_1 вимоги не можуть розглядатися у позовному провадженні, оскільки у такому випадку позивач одночасно має бути й відповідачем, так як його майно арештовано державним виконавцем і він є боржником за виконавчим провадженням, яке є завершеним, що є неможливим відповідно до вимог статей 42, 48, 175, 447 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, питання зняття арешту з майна, не пов`язане зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, а тому такі вимоги слід розглядати за правилами розділу VIІ Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до пункту п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України Цивільного процесуального кодексу України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, провадження у даній справі слід закрити.

На підставі наведеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 14, 255, 259, 260, 353, 447, Малиновський районний суд міста Одеси

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі №521/13502/24 закрити.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на її апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 09.10.2024 року.

Суддя: Н.О. Шевчук