Постанова

Іменем України

08 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/12196/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва

від 12 березня 2024 року

в складі судді Гаврилової О. В.

у цивільній справі №755/19987/21 Дніпровського районного суду м. Києва

за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»

до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7

про стягнення заборгованості за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території,

У С Т А Н О В И В:

В січні 2023 року позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - Комунальне підприємство) посилаючись на те, що відповідачі не виконують своїх зобов`язань з оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- солідарно стягнути з ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 84 615,05 грн;

Також, позивач, посилаючись на прострочення виконання відповідачами зобов`язання з оплати житлово-комунальних послуг просив:

- солідарно стягнути з відповідачів на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати в розмірі 12 303,99 грн та 3% річних в розмірі 4 541,38 грн.

Позовна заява мотивовна тим, що розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2015 року № 61 за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, зокрема, будинок АДРЕСА_1 . Згідно розпорядження позивач забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового і нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою.

Відповідачі зареєстровані у квартирі АДРЕСА_2 , по якій проводяться нарахування за житлово-комунальні послуги.

Послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території надаються мешканцям квартири АДРЕСА_2 , згідно з типовим переліком, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 01 червня 2011 року №869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово- комунальні послуги» та постановою Кабінету Міністрів України від 05 вересня 2018 року №712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком»

Проте, відповідачі свої зобов`язання щодо своєчасної оплати за спожиті послуги не виконували, у зв`язку із чим, за період з 01 червня 2015 року по 30 вересня 2021 року заборгованість відповідачів перед позивачем складає 84 615,05 грн. На підставі ст. 625 ЦК України, позивачем нараховано інфляційні втрати в розмірі 12 303,99 грн та 3% річних у розмірі 4 541,38 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року позов задоволено частково.

Солідарно стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 на користь позивача заборгованість за оплату послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 77 871,88 грн; інфляційні втрати в розмірі 12 303,99 грн та 3% річних у розмірі 4 541,38 грн.

В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що місцевий суд проігнорував той факт, що заборгованість нарахована поза строком позовної давності.

В іншому доводи апеляційної скарги зводяться до того, що він не міг подати свої заперечення та заяву про застосування позовної давності з огляду на те, що ні він, ні інші відповідачі не отримували позовну заяву та процесуальні документи із суду першої інстанції і не знали про розгляд справи.

Резюмуючи, звертав увагу на постанову Верховного Суду у справі №317/3689/15-ц від 24.10.2018, в якій зроблено висновок про те, що у випадку якщо відповідач не був повідомлений судом першої інстанції про час та місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, це є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним до суду першої інстанції.

За вказаних обставин, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2024 рок та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без виклику учасників справи.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона розглядається в письмовому провадженні без виклику учасників справи.

Скаржник, належним чином повідомлений про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 12.03.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 89, 93-97).

Позивач належним чином повідомлений про розгляд апеляційної скарги відповідача на рішення суду від 12.03.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 89-90).

Відповідачі належним чином повідомлені про розгляд його апеляційної скарги на рішення суду від 12.03.2024 в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (а. с. 89, 91-92, 95-96, 98-101).

Колегія суддів вислухала доповідь судді-доповідача, дослідила матеріали справи, перевірила законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції та дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом установлено, що відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до Розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 р. № 61 за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» закріплено на праві господарського відання об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Зокрема, будинок АДРЕСА_1 .

Пунктом 4 розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 р. № 61 комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», забезпечує належне утримання та експлуатаційне обслуговування житлового та нежитлового фонду та елементів зовнішнього благоустрою.

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VIII (далі - Закон № 2189-VIII) визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України № 2189-VIII передбачене право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 2 ст. 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (абз. 1 ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII).

Щодо належного утримання та забезпечення належного санітарного, протипожежного і технічного стану спільного майна багатоквартирного будинку, то такий обов`язок відповідно до ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» покладено на співвласників багатоквартирного будинку.

Згідно зі ст. 13 Закону № 2189-VIII залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);

2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо);

3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);

4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Такі ж вимоги передбачені в п. 7 Правил користування будинку та прибудинкової території, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 45 від 24.01.2006 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень, визначених законом.

Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно; розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку; розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_3 наявна заборгованість в розмірі 77 781,88 грн (а.с. 10).

Також, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем, на суму заборгованості у відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України нараховано інфляційні втрати в сумі 12 303,99 грн грнта 3% річних в сумі 4 541,38 грн (а. с. 10).

Суд першої інстанції встановив вищевказані обставини, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та як наслідок дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, з огляду на те, що доказами наявними у матеріалах справи доведено наявність заборгованості за період з 01 червня 2015 року по 31 липня 2021 року у розмірі 77 781,88 грн, а не 84 615,05 грн, як то зазначав позивач у позовній заяві. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що інфляційні втрати та 3 % річних нараховувалися саме на наявну заборгованість в розмірі 77 781,88 грн.

В апеляційній скарзі позивач посилався на позбавленя його права на надання заперечень на позовну заяву, заяви про застосування строку позовної давності, з оглядун на його неповідомлення судом, однак колегія суддів не приймає такі доводи з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається. що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2021 відкрито провадження у даній справі та постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення (виклику) сторін (а. с. 33-34).

Також даною ухвалою роз`яснено відповідачам право на подання відзиву на позовну заяву у строк, що не може перевищувати 15 днів з дня вручення копії даної ухвали. Також роз`яснено, що у разі ненадання учасником справи заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними в матеріалах спарви доказами.

У матеріалах справи наявні зворотні поштові повідомлення на аркушах справи 42-46 з яких вбачається, що судом надсилалася копія ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2022 та копія позовної заяви з додатками за адресою: АДРЕСА_3 . У графі «вручено» зазначено « 16.02.22 , особисто « ОСОБА_4 ». Такі записи зафіксовані на 4 зворотніх поштових повідомленнях. В поштовому повідомлені для адресата ОСОБА_3 на а.с. 46 у графі «вручено» зазначено «01.04.22 в п/с».

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Як установлено судом, відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_10 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Тобто усі відповідачі зареєстровані за однією адресою.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою скаржник зазначив свою адресу проживання: АДРЕСА_3 . Таку ж адресу скаржник зазначив щодо інших відповідачів.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що копію ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 21.12.2022 та копію позовної заяви з додатками були вручені одному з повнолітніх членів сім`ї, який зареєстрований та проживає разом з скаржником.

Таким чином, з урахуванням положень ч. 3 ст. 130 ЦПК України, відповідач був ознайомлений із ухвалою про відкриття провадження у справі та вимогами позовної заяви, розрахунком заборгованості та більш як за два роки до ухвалення судового рішення, тобто завчасно, однак скористався правом на власний розсуд та не подав жодних заяв по суті справи, зокрема заяви про застосування позовної давності.

Таким чином судом забезпечно принип змагальності сторін під час розгляду даної справи, а доводи скаржника в цій частині не приймаються колегією суддів.

Посилання скаржника на практику Верховного Суду не приймаються колегією суддів, адже у справах, що переглядалися Верховним Судом, встановленео обставини щодо відсутності належного повідомленя та обізнаності відповідача про розгляд справи щодо стягення з нього заборгованості за житлово-комунальні послуги, в той час як у даній справі установлено, що відповідачі були належним чином повідомлені про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та отримали копію позовної зяви з додатками за більш ніж 2 роки до дня ухваленя судового рішення у даній справі.

Колегія суддів погоджується із доводами скаржника, що постанвою КМУ №206 від 05.03.2022 в період воєнного стану заборонено нарахування інфляційних втрат та 3 % річних, однак з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування таких складових заборгованості відбувалося до 30 вересня 2021 року, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для стягення інфляційних втрат та 3% річних.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровского районного суду м. Києва від 12 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська