ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/642/24 Номер провадження 22-ц/814/3289/24Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Коротун І.В.

розглянув відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Савчука Олега Володимировича, представника ОСОБА_1 , на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року (час ухвалення судового рішення і дата виготовлення повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, третя особа Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У лютому 2024 року адвокат Савчук О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати за ОСОБА_1 право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог стверджується, що з 2003 року позивач зареєстрований та проживає у спірній квартирі, яка була надана йому для проживання підприємством ПАТ Укрнафта на підставі ордеру, який не зберігся.

Проживаючи постійно за вище вказаною адресою, позивач звернувся до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради з клопотанням про приватизацію квартири. Однак, за результатом розгляду документів йому відмовлено у зв`язку з відсутністю ордеру про заселення або рішення про передачу квартири для проживання.

Позивач зареєстрований та проживає один у спірній квартирі. Згідно рішення Полтавського районного суду від 14.03.2022 р. дружина та син позивача втратили право на проживання у спірній квартирі. Як зазначено в довідці ПАТ Укрнафта від 12.11.2021р., позивач був зареєстрований у квартирі 24.01.2003 р. Підтвердженням дати реєстрації є також копія паспорту позивача в редакції 1994 року, який мав відповідний штамп про реєстрацію місця проживання. Отже, позивач постійно проживає та зареєстрований у спірній квартирі на праві користування та володіння житлом.

З огляду на те, що на житлову площу, окрім позивача, ніхто не претендує, ця квартира є єдиним і цілим об`єктом нерухомого майна, позивач вселився у вказане житло на законних підставах і протягом тривалого часу добросовісно використовує квартиру як єдине житло, проживаючи у ній, законність його проживання ніхто не оспорює, але з причин, які не залежали від його волі, був втрачений оригінал ордеру на квартиру, тому позивач звертається до суду позовом. Без визнання права користування житловим приміщенням позивач не зможе реалізувати право на приватизацію житла.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року відмовлено за недоведеністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Адвокат Савчук О.В., представник ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції зосередився на доводах відповідача і третьої особи та повністю проігнорував доводи і докази позивача, якими достовірно підтверджується, що він (позивач) тривалий час відкрито і добросовісно користується спірною квартирою.

Суд першої інстанції, як і відповідач із третьою особою, хибно тлумачать предмет і підстави заявленого позову, адже позивачем не ставиться питання про визнання за ним права на приватизацію квартири.

У відзиві Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, посилаючись на необгрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Звертається увага на те, що суд першої інстанції обгрунтовано не взяв до уваги рішення Полтавського районного суду Полтавської області у справі № 545/3840/21, оскільки у вказаній справі питання про право позивача на спірну квартиру не вирішувалося.

У відзиві проаналізовані нормативні акти, якими регулюється відносини приватизації житла, і стверджується, що у разі задоволення позову рішення суду фактично замінить собою ордер на житлове приміщення.

Наголошується, що спірна квартири має ознаки самочинного будівництва, і цей факт унеможливлює приватизцію житла.

У письмових поясненнях Полтавської міської ради наведені аналогічні договоди.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення, у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи убачається, що будинок АДРЕСА_2 у 2012 році був знятий з балансу НГВУ «Полтаванафтогаз». ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у квартирі АДРЕСА_3 цього будинку із 24 січня 2003 року. За станом на сьогодні ця квартира належить до комунальної власності Полтавської міської територіальної громади. (а.с.6,8,10,19 і зворот).

В уповноважених органах відсутня інформація про видачу ОСОБА_1 ордеру на вселення у спірну квартиру (а.с.7-9).

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2022 року у справі № 545/3840/21 задоволений позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 і ОСОБА_3 визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_4 (а.с.17-18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано документів, які слугували підставою вселення у спірну квартиру, не надано доказів перебування в трудових відносинах з ПАТ «Укрнафта», яке, відповідно до пояснень позивача, надавало йому зазначену квартиру.

У прохальній частині позову невірно зазначений номер будинку «18» замість «38» та не вказана житлова та загальна площа, що може мати негативні наслідки під час процедури приватизації, оскільки не визначено, яким саме об`єктом користується позивач.

Відповідно до технічного паспорта виготовленого КП «Бюро технічної інвентаризації та містобудування Полтавського району» 17.11.2014 загальна площа спірної квартири складає 56,1 кв.м., а житлова площа - 32 кв.м. Але згідно з інформацією КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с.Супрунівки» загальна площа спірної квартири складає 32,4 кв.м., а житлова площа 26,1 кв.м. Отож, за наявності таких значних відмінностей у площі, вбачаються ознаки самочинного будівництва, на яке відповідно до чинного законодавства України, не може бути визнано право користування до його узаконення. Докази узаконення позивачем не надано.

Позивач не підтвердив належними, допустимими та достатніми доказами як факт проживання у спірній квартирі із 2003 року, так і факт її утримання протягом останніх років.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України).

У частині четвертій статті 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року (справа № 645/2528/17) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах.

«Суд першої інстанції, установивши, позивач з відома колишнього власника ВАТ «ХЗК «Кондиціонер» з яким перебував у трудових відносинах, а у подальшому ліквідатора власника спірного майна, добросовісно користується кімнатою АДРЕСА_1 з 2000 року по сьогоднішній день, відкрито безперервно користується нею протягом 19 років, іншого житла не має, при цьому інші особи не заявляли свої права на зазначене нерухоме майно, дійшов обгрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Отже, оскільки, місцевий суд встановив, що позивач вселилися у кімнату в гуртожитку з відома та на підставі рішення власника, тривалий час проживає в квартирі, не має іншого житла, спірне житлове приміщення є єдиним його місцем проживання, є підстави стверджувати, що він має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначена кімната у гуртожитку є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

Відсутність ордера на вселення у жиле приміщення само по собі не є підставою для висновку, що займане протягом 19 років житло за таких фактичних обставин справи, за наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання, не є житлом у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції та, що право позивача не підлягає захисту в обраний ним спосіб.»

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі N 296/4642/19.

Матеріалами справи підтверджується і не спростовано відповідачем, що позивач з січня 2003 року зареєстрований і проживає у спірній квартирі. Факт утримання цієї квартири і проживання у ній підтверджений, зокрема, договорами про надання послуг з газопостачання, утримання будинку, розрахунковою книжкою по сплаті послуг з водопостачання і водовідведення (а.с.12-16), а також рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2022 року у справі № 545/3840/21 (а.с.17-18).

У справі відсутні докази про наявність у позивача іншого житла, як і відсутні докази про те, що позивач самовільно без законних підстав вселився у спірну квартиру.

Доводи відповідача стосовно існування перешкод для ухвалення рішення про приватизацію позивачем спірної квартири не можуть бути прийняті до уваги, оскільки предметом спору у цій справі є матеріально-правова вимога про визнання за позивачем права користування квартирою.

Помилка у позові щодо номеру будинку, у якому розташована спірна квартира не може бути підставою для відмови у позові, так як матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира розташована у будинку АДРЕСА_5 .

У рішенні суду першої інстанції зроблено посилання на інформацію КП «Управляюча компанія з обслуговування житлового фонду с.Супрунівка», згідно якої маються розбіжності у розмірах загальної і житлової площі спірної квартири, проте у матеріалах справи відсутній зазначений документ посилання на нього мається лише у відзиві і поясненні на позов.

Отже, зазначений висновок суду не підтверджений належними і допустимими доказами.

Згідно технічного паспорта, виготовленого у листопаді 2014 року, спірна квартира має загальну площу 56,1 м.кв. і житлову площу 32,0 м.кв. (а.с.20-21).

З урахуванням наведеного слід дійти висновку, що позивач на законних підставах вселився у спірну квартиру, більше двадцяти років відкрито і добросовісно користується нею, тому наявні законні підстави вважати, що спірна квартира є його житлом у розумінні статті 8 Конвенції.

З наведених мотивів рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове по суті заявлених вимог, а саме про задоволення позову.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи убачається, що, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 сплатив 1 211,20 грн судового збору (а.с.1). Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач сплатив 1 816,80 грн судового збору (а.с.91).

Позов та апеляційна скарга задоволені в повному обсязі.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з відповідача витрат зі сплати судового збору у розмірі 3 028 грн.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу адвоката Савчука Олега Володимировича, представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення по суті заявлених вимог.

Позов ОСОБА_1 до Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради, третя особа Територіальна громада в особі Полтавської міської ради, про визнання права користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_6 ; 38 714) право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_4 .

Стягнути із Управління майном комунальної власності міста Полтавської міської ради (, м.Полтава, вул. Соборності 36, 36000) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ; АДРЕСА_6 ; 38714) 3 028 грн витрат зі сплати судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 09 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І. Дорош

В.М.Триголов