ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Карпенко О.В.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

представник позивача адвокат Захарченко Наталія Олександрівна;

відповідач ОСОБА_2 ;

представник відповідача адвокат Никітенко Ростислав Павлович

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних,

в с т а н о в и в:

29 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що між сторонами у справі 16 жовтня 2013 року було укладено договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 2 600 доларів США. На підтвердження укладання договору позики та на виконання його умов відповідачем ОСОБА_2 було надано письмову розписку від 16 жовтня 2013 року з умовою повернення вказаних грошових коштів через 12 місяців, тобто до 16 жовтня 2014 року.

В обумовлений строк відповідач грошові кошти не повернув, а вимогу про повернення коштів проігнорував.

В позовній заяві ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в сумі 2 600 доларів США, що станом на 28 грудня 2016 року, згідно з офіційним курсом НБУ складає 69 914 грн., проценти за користування позикою, які встановлені на рівні і визначено відповідно до облікової ставки НБУ за період з 16 жовтня 2014 року по 18 грудня 2016 року в сумі 31 308,88 грн., пеню в розмірі 10 % за кожен місяць прострочення від неповернутої суми боргу в сумі 181 776 грн. та судові витрати в сумі 2 829,99 грн.

Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 282 998,88 грн., яка складається з наступного: 2 600 доларів США основний борг, що станом на 28 грудня 2016 року, згідно з офіційним курсом НБУ складає 69 914 грн., 31 308,88 грн. проценти за користування позикою, 181 776 грн. 10 % за кожен місяць прострочення від неповернутої суми боргу та судовий збір в сумі 2 829,99 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час судового розгляду справи позивачем було повністю доведено обґрунтованість заявлених вимог, ту обставину, що відповідачем взяті на себе зобов`язання не виконуються, в обумовлений строк грошові кошти повернуто не було. Суд повністю погодився з заявленими ОСОБА_1 сумами розрахунків відсотків та пені та дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить частково скасувати заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2017 року, а саме в частині задоволення вимог щодо стягнення з нього на користь позивача пені в сумі 181 776 грн. 10 % за кожен місяць прострочення від неповернутої суми та в цій частині вирішення спору закрити провадження у справі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вирішенні спору, суд першої інстанції не врахував, що у відповідності до вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна (спеціальна) давність в один рік застосовується, зокрема, і до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позивачем не подавалося до суду клопотання про поновлення строку позовної давності щодо стягнення з відповідача пені, тому в цій частині задоволення позовних вимог рішення суду є незаконним та підлягає скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від ОСОБА_1 зазначено, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими і не дають підстав для скасування рішення суду. Вказано, що суд першої інстанції правильно застосував загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. Крім того, згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17 зроблено висновок, що пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Ухвалене судом рішення повністю відповідає як вимогам матеріального так і вимогам процесуального права є законним та обгрунтованим.

Заслухавши учасників процесу, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення районного суду оскаржується лише в частині задоволення судом позовних вимог щодо стягнення пені, тому апеляційний суд переглядає рішення суду саме в цій частині.

Судом першої інстанції встановлено, що 16 жовтня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики (а.с. 16-18) у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав грошові кошти у розмірі 2 600 доларів США.

Згідно копії розписки від 16 жовтня 2013 року (а.с. 15) ОСОБА_2 підтверджено отримання коштів 16 жовтня 2013 року у сумі 2 600 доларів США, а також зазначена умова повернення вказаних грошових коштів до 16 жовтня 2014 року.

Відповідно до п. 3.3. договору позики (а.с. 17) передбачено, що у випадку порушення Позичальником графіка повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3 даного Договору, Позичальник буде зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню з розрахунку 10 % від вчасно неповернутих сум позики за кожен місяць прострочення.

П.2.3 договору позики (а.с. 16) встановлено графік повернення отриманої суми щомісячно рівними часками протягом 11 місяців з 16 листопада 2013 року по 16 жовтня 2014 року.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм статті 266 ЦК України, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Звертаючись до суду з позовом, однією з вимог позовної заяви ОСОБА_1 зазначив вимогу про стягнення з відповідача ОСОБА_2 пені в розмірі 10 % за кожен місяць прострочення від неповернутої суми боргу за весь час прострочення з 16 жовтня 2024 року по 28 грудня 2016 року в розмірі 181 776 грн.

Суд першої інстанції визнав заявлений розмір пені обґрунтований та стягнув його з відповідача на користь позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тим, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо стягнення пені терміном в один рік.

Доводи апеляційної скарги в частині пропуску строку позовної давності суд апеляційної інстанції визнає необгрунтованими, оскільки строк основного зобов`язання закінчився згідно умов договору позики 16 жовтня 2014 року.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже, вимога про стягнення заборгованості по основному тілу боргу в розмірі 2 600 доларів США спливала 16 жовтня 2017 року.

Позовна заява подана до суду 29 грудня 2016 року, тобто в межах трирічного строку з моменту настання строку пред`явлення вимоги.

Враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17, відповідно до яких стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою, висновок районного суду про те, що звернення позивача до суду з вимогою про стягнення пені здійснено у межах звернення до суду в межах строку позовної давності з основною вимогою є правильним.

Колегія суддів вважає помилковий висновок районного суду про стягнення пені за період з 16 жовтня 2014 року по 28 грудня 2018 року, оскільки стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду з вимогою про стягнення основної суми боргу (тіла заборгованості).

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі.

Зі змісту договору позики від 16 жовтня 2013 року (а.с. 16-17) не вбачається, що сторонами було обумовлено строк, на який збільшується позовна давність, в тому числі й до вимог про стягнення пені.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою 29 грудня 2016 року, тому до стягнення підлягає розмір пені за період з 28 грудня 2015 року по 28 грудня 2016 року.

У договорі позики (п. 3.3) зазначено, що позичальник зобов`язаний сплатити пеню в розмірі 10 % від вчасно неповернутих сум позики за кожен місяць. Отже, сторони самі визначили місячний коефіцієнт ставки, який підлягає врахуванню при розрахунку пені.

Застосовуючи формулу обрахунку пені, зазначеної у договорі, апеляційний суд здійснює розрахунок пені у відповідності до вищевказаної формули.

69 914 грн. х 10 % х 12 / 100 = 83 896 грн. 80 коп.

Отже, належною сумою до стягнення є розмір пені 83 896 грн. 80 коп., а не 181 776 грн., як зазначено в рішенні районного суду.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 березня 2024 року в частині визначення розміру стягнутої заборгованості шляхом зменшення суми загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 282 998 грн. 88 коп. до 185 119 грн. 68 коп. та і зменшення суми пені з 181 776 грн. до 83 896 грн. 80 коп.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції змінюючи рішення суду змінює розподіл судових витрат у справі.

Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 складає 185 119 грн. 68 коп., отже до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 1 % від задоволеної суми вимог 1 851 грн. 19 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції.

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_2 було сплачено судовий збір в розмірі 2 726 грн. 64 коп.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, що у відсотковому відношенню складає 46,15 %, тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення 1 258 грн. 34 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Проводячи взаємозалік судових витрат за розгляд справи, що підлягають до стягнення на користь кожної зі сторін, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судові витрати в розмірі 592 грн. 85 коп. (1 851 грн. 19 коп. 1 258 грн. 34 коп.). Тому, рішення суду в цій частині необхідно змінити шляхом зменшення суми судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 2 829 грн. 99 коп. до 592 грн. 85 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Придніпровського районного суду від 22 березня 2017 року змінити, зменшивши суму заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 282 998 грн. 88 коп. до 185 119 грн. 68 коп. та зменшивши суму пені, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 181 776 грн. до 83 896 грн. 80 коп.

Зменшити суму судових витрат, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 2 829 грн. 99 коп. до 592 грн. 85 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складений 10 жовтня 2024 року.

Судді