Справа 206/3696/24
Провадження 2/206/1439/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Кушнірчук Р.О.,

при секретареві Глущенко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів, який обґрунтовує тим, що 27 вересня 2003 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина донька ОСОБА_3 . На даний час стосунки між нею та відповідачем припинені. Вона за станом свого здоров`я не може працювати, а відповідач відмовляється надавати кошти на утримання дитини та її утримання, хоча дитина проживає разом з нею. Коштів, які відповідач надає, недостатньо навіть на утримання дитини. З огляду на те, що вона не може за станом здоров`я працювати, позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти, в твердій грошовій сумі у розмірі 10000 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною 16 років.

23 липня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі.

7 серпня 2024 року відповідач подав зустрічний позов про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, в якому не погодився з доводами позивачки та обґрунтовує його тим, що дійсно 27 вересня 2003 року між ним та позивачем за первісним позовом був зареєстрований шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дитина донька ОСОБА_3 . Тривалий час сімейні відносини між ними були гарними, але наприкінці 2021 року він дізнався про те, що у позивачки є інший чоловік, з яким вона регулярно зустрічається. З того часу вона змінила своє ставлення до нього та до їх спільної дитини, почала затримуватися на роботі, повідомляти про якісь відрядження. Через деякий час вона йому повідомила, що в неї з`явися інший чоловік, з яким вона тривалий час має регулярні зустрічі. Через зраду дружини вони з початку 2022 року стали жити окремо, тому як вона переїхала проживати до свого коханця, а він залишився жити разом з донькою та продовжує самостійно її виховувати та утримувати. Більше двох років він проживає разом із своєю донькою окремо від позивачки та фактично її виховує та матеріально забезпечує, оскільки має достатній рівень доходу та має у власності житло, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання. Позивач за зустрічним позовом вважає, що подальше подружнє життя з відповідачкою є неможливе, буде суперечити його інтересам та інтересам дитини, оскільки через постійні сварки та напружену обстановку дитина тривалий час знаходилась у стресовому стані. З врахуванням саме таких обставин, позивач за зустрічним позовом просить суд розірвати шлюб між ними та після розірвання шлюбу залишити неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , який з січня 2022 року самостійно її виховує та утримує, а також стягнути з ОСОБА_1 на його користь аліменти в розмірі 5000 гривень щомісяця, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , починаючи стягнення з дати подання позову до суду.

7 серпня 2024 року ухвалою суду було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, вимоги за яким було об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

У зв`язку з прийняттям зустрічного позову ОСОБА_2 , на підставі ч. 4 ст. 193 ЦПК України, було вирішено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

2 вересня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 11 вересня 2024 року позивач за зустрічним позовом підтримав позовні вимоги, просив суд відмовити у задоволенні первісного позову, оскільки відповідач ОСОБА_1 у вихованні та матеріальному забезпеченні їх спільної дитини участі не приймає, стосунки у них з відповідачем не склалися, вони проживають тривалий час окремо та будь-якої допомоги для дитини вона не надає.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 заперечувала проти стягнення з неї аліментів на утримання їх неповнолітньої дитини, пояснюючи це тим, що батько фактично має можливість самостійно утримувати дитину, бо має постійне місце роботи, а вона за станом свого здоров`я не може поки працювати. Якщо він вважає, що після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати разом з ним, тому він повинен повністю забезпечувати доньку всім необхідним та матеріальним забезпеченням дитини та її вихованням займатися самостійно та за свій рахунок. Проти розірвання шлюбу не заперечувала, але просила відмовити у зустрічному позові в частині стягнення з неї аліментів.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 27 вересня 2003 року було укладено шлюб, який було зареєстровано у відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська був зареєстрований шлюб, актовий запис № 973.

Під час перебування у шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька ОСОБА_3 , факт народження якої було зареєстровано Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис за № 1157.

З січня 2022 року стосунки між позивачем та відповідачем були фактично припинені, спільне проживання та ведення сумісного господарства остаточно припинилось.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 мешкає більше двох років разом із своєю неповнолітньою донькою окремо від матері та самостійно займається її вихованням, а дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, що підтверджуються актами від 07.07.2024 року та від 11.07.2024 року, згідно яких після фактичного припинення подружніх стосунків на початку 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , остання залишила свого чоловіка з неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , яка перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, самостійному вихованні та піклуванні.

Вказані обставини свідчать про те, що сторони фактично проживають окремо вже більше двох років, за цей час примиритись їм не вдалося, а подальше їх подружнє життя неможливе та буде суперечити інтересам як позивача, так і відповідача, а також інтересам дитини.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом ч. 2 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Відповідно до п. 17 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», право на звернення до суду із заявою про стягнення аліментів і, відповідно, право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

З аналізу вказаних норм Закону вбачається, що право на отримання аліментів має виключно той з батьків, з ким проживає дитина.

З огляду на те, що належними доказами, дослідженими під час розгляду справи підтверджується факт того, що неповнолітня донька ОСОБА_3 фактично проживає з батьком з початку 2022 року по теперішній час та він самостійно її утримує та виховує без допомоги з боку матері дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Натомість суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що сторони дійсно не бажають продовжувати шлюбні відносини, відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 не заперечує проти його часткового задоволення та фактично не має заперечень, що після розірвання шлюбу їх неповнолітня донька залишиться проживати з батьком, оскільки вона не має можливості її утримувати та виховувати через обставини та стосунки, які склались з іншими чоловіком, однак заперечує проти стягнення з неї аліментів.

Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, що ухвалена Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя (ст. 110 СК України). Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.

За положеннями статті 112 СК України при вирішенні питання про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Тому, беручи до уваги фактичні взаємовідносини сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам.

Разом з тим, з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, через те, що донька на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком, який самостійно виховує та утримує її, такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом.

Щодо залишення проживання дитини з батьком, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання дитини після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом з батьком, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, як це підтверджується судовою практикою.

Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як зазначено вище, у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У справі, що розглядається судом, сама ОСОБА_3 , яка вже досягла чотирнадцяти років, зазначила, що вона дійсно проживає з батьком вже більше двох років та бажає залишатись поруч з ним, оскільки він забезпечує її всім необхідним та турбується про неї.

Право на свободу вибору місця проживання кожному гарантоване ст.33 Конституції України. Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою ВР України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Тому, враховуючи всі обставини у сукупності, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип, діючи винятково в інтересах дитини, беручи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд може залишити проживати дитину за місцем її теперішнього проживання разом з батьком, що буде відповідати її інтересам та вимогам закону. При цьому таке вирішення цього питання не позбавляє будь-кого з обох батьків права виховувати дитину, утримувати її та спілкуватися з нею, а той з батьків, з яким проживає дитина, не має права чинити перешкод другому з батьків, який не проживає з ними, у здійсненні батьківських прав та обов`язків.

Відповідно до положень ст.ст.13,81,83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, яке подане відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачем за зустрічним позовом відповідними доказами, при чому їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Враховуючи те, що дитина після припинення фактичних сімейних стосунків залишилась проживати разом з батьком, який самостійно її утримує, опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається її вихованням та зміг створити належні умови проживання дитини, а сама неповнолітня ОСОБА_3 , виявила бажання залишитись проживати разом з батьком, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача у заявлений ним спосіб.

Щодо вирішення питання стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного.

Як зазначено вище, сторони мають спільну неповнолітню доньку, яка фактично проживає разом з батьком з початку 2022 року, що встановлено в ході розгляду справи та було визнано відповідачем. Відповідач визнала вимоги позивача та не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу та залишення їх спільної дитини проживати разом з батьком після розірвання шлюбу, однак ніякої участі в утриманні дитини не приймає та просить відмовити у задоволенні зустрічного позову в частині стягнення з неї аліментів.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо.

За змістом ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Разом з тим, відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно ч. 3 ст. 181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного Кодексу України, при визначенні розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

При визначені розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, суд повинен врахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Приймаючи до уваги вищевикладене, враховуючи, що відповідач за зустрічним позовом на теперішній час не працевлаштована, а обов`язок з утримання неповнолітніх дітей покладається на обох батьків у рівних частинах, суд приходить до висновку про можливість відповідача за зустрічним позовом сплачувати аліменти на користь позивача ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої доньки у розмірі 3500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що відповідає прожитковому мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки саме такий розмір аліментів, на думку суду, забезпечить першочергові потреби дитини і буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 182 СК України.

Разом з тим, суд звертає увагу відповідача за зустрічним позовом на положення ст. 273 СК України, згідно яких, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати, а відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Таким чином, оцінюючи дослідженні докази в їх сукупності, вважаючи їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті, суд вважає, що зустрічна позовна заява ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10 - 13, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів задовольнити частково.

Шлюб укладений між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 973 розірвати, залишивши неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати разом з батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який самостійно її виховує та утримує.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 3500 гривень щомісяця, починаючи стягнення з 15 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду відповідно подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя: Р.О.Кушнірчук