УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 159/4754/23

провадження № 61-12894ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М., Фаловської І. М.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

24 серпня 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до

ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя та визнання права спільної сумісної власності.

Позовні вимоги обґрунтовані, тим, що 15 липня 2007 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який розірвано на підставі рішення Ковельського міськрайонного суду у справі №159/1464/20 від 24 квітня 2020 року. Подружжя має спільну малолітню доньку - ОСОБА_4 .

За час перебування у шлюбі, подружжям, на підставі договорів

купівлі-продажу від 17 жовтня 2008 року було придбано 1/3 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташована по АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0.0476 га на якій розміщена частина будинку.

На момент придбання частини житлового будинку, яка належала подружжю, розташовувалась на окремо сформованій земельній ділянці з кадастровим номером :21:001:0048, загальна площа ділянки становила та становить 0.0476 га. Державна реєстрація права власності на частину житлового будинку була проведена 25 листопада 2008 року. Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом, який зареєстровано в Книзі записів державної реєстрації актів на право власності на землю за № 00.

Подружжям розпочато реконструкцію належної частини будинку з добудовою та влаштуванням мансардного поверху. Із вказаною метою було виготовлено проект забудови, узгоджений та зареєстрований № 178 від 22 червня 2009 року головним архітектором м. Ковель та отримано дозвіл на виконання будівельних робіт № 1474 від 20 серпня 2009 року .

У 2012 році на належній подружжю земельній ділянці заплановано будівництво літньої кухні. Усі значні будівельні роботи із реконструкції частини житлового будинку із добудовою та влаштуванням мансардного поверху було закінчено у

2010 році, будівництво літньої кухні було завершено у 2012 році.

Після розірвання шлюбу між сторонами було в усному порядку узгоджено поділ майна подружжя. З метою виконання домовленості відповідач почав вчиняти відповідні дії, а саме, звернувся до Ковельської філії КП «ВОБТІ» та замовив послуги з технічної інвентаризації з виготовлення технічного паспорту, який потрібний для подання декларації про завершення реконструкції частини у будинку та завершення будівництва літньої кухні.

В 2021 році відповідачем було замовлено та Ковельською філією

КП «ВОБТІ» виготовлено технічний паспорт на реконструйований об`єкт права власності.

Незважаючи на те, що належна частина будинку, яка піддана реконструкції та добудові має 100 % ступінь готовності, експлуатується понад 12 років, відповідач не вчиняє жодних дій для введення майна в експлуатацію та не проводить відповідних змін у Державному реєстрі прав власності з метою уникнення поділу такого майна.

У листопаді 2022 року позивач замовила та виготовила експертне дослідження будівельно -технічної експертизи щодо визначення відсотка готовності реконструйованої частини житлового будинку та побудованої літньої кухні по АДРЕСА_1 та оціночно - будівельну та будівельно - технічну експертизу, щодо технічної можливості розподілу 1/3 частини житлового будинку, яка зазнала реконструкції та добудови, а також побудованої літньої кухні.

За результатами проведення будівельно -технічної експертизи було надано висновок, що ступінь (відсоток) будівельної готовності реконструйованої частини житлового будинку по АДРЕСА_1 становить 100 %, а літньої

кухні - 83%.

За результатами проведення оціночно -будівельної та будівельно - технічної експертизи, щодо технічної можливості розподілу належної сторонам 1/3 частини житлового будинку , яка була реконструйована та добудована із побудованою літньою кухнею було надано висновок, що здійснити розподіл частини житлового будинку у співвідношенні 1/2 та 1/2 ідеальних частин, технічно можливо шляхом утворення двох індивідуальних квартир, як об`єктів права власності.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня

2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався тим, що законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Постановою Волинського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 23 квітня

2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.

Визнано об`єкт незавершеного будівництва - 1/3 частину житлового будинку незавершену будівництвом, готовністю до експлуатації 100%, загальною площею 103,4 кв. м., із побудованою літньою кухнею, готовністю 83% та земельну ділянку з кадастровим номером :21:001:0048, площею 0,0476 га, по АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

В порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності по 1/2 частини в об`єкті незавершеного будівництва - 1/3 частини житлового будинку, готовністю до експлуатації 100% загальною площею 103,4 кв. м.;

літньої кухні, готовністю 83%; земельної ділянки з кадастровим номером :21:001:0048, площею 0,0476 га, які розташовані по АДРЕСА_1 .

Виділено у власність ОСОБА_2 в натурі в об`єкті незавершеного будівництва: частину коридору літ.1-1(1) площею 2,9 кв. м.; частину коридору літ. 1-2 (1) площею 7,2 к. м.; кухню літ.1-3 площею 11,8 кв.м.; санвузол літ. 1-4 площею 4,6 кв. м.; житлову кімнату літ.1-5 площею 20,9 кв. м., літньої кухні площею забудови 18,3 кв. м.

Зобов`язано ОСОБА_2 влаштувати вхід у частину приміщень на місці існуючого віконного блоку у приміщення під літ. 1-1 (1) площею 2,9 кв. м., влаштувати дверний проріз між приміщенням під літ. 1-1 (1) площею 2,9 кв. м. та приміщенням під літ 1-3 площею 11,8 кв. м.; приміщення під літ. 1-3 переобладнати, розділивши перегородкою на приміщення прихожої під літ. 1-3 (1) площею 4,8 кв. м. та приміщення кухні під літ. 1-3 (2) площею 7 кв.м.

Переведено на ОСОБА_2 права забудовника з правом введення в експлуатацію частини об`єкту незавершеного будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 , готовністю 100%, як окремого об`єкта права власності - квартири та літньої кухні 83% готовності.

Виділено у власність ОСОБА_1 в натурі в об`єкті незавершеного будівництва: частину коридору літ. 1-1 (2) площею 2,9 кв. м., частину коридору літ 1-2 (2) площею 4,4 кв. м., хол літ. 1-6 площею 17,5 кв. м.; житлову кімнату літ. 1-7 площею 8,5 кв. м.; житлову кімнату літ. 1-8 площею 8,2 кв. м., житлову кімнату літ. 1-9 площею 14,5 кв.м., а також частину літньої кухні, площею забудови 18,3 кв.м., готовністю 83%.

Апеляційний суд, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 27 березня 2024 року в справі № 509/2196/15-ц, зазначив, що об`єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, частки колишнього подружжя у праві власності є рівними, а тому кожному із них належить по частці у праві власності на зазначене майно. Зважаючи на ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, а також визначені експертом варіанти його розподілу, що дає можливість визначити його окремі частини, які підлягають виділу та довести до завершення будівництво об`єкта нерухомого майна.

11 вересня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Волинського апеляційного суду

від 20 серпня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанцій скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказаного судового рішення заявник зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 209/510/21.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд встановив, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 24 квітня 2020 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 15 липня 2007 року. Сторони є батьками ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з договором купівлі-продажу 1/3 частини будинку, ОСОБА_1 прийняв у власність 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на 1/3 частку житлового будинку, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , зареєстроване за

ОСОБА_1 25 листопада 2008 року.

Державним актом на право власності на земельну ділянку серії

ЯД № 290235 від 12 листопада 2008 року, підтверджується факт належності ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,0476 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (підстава набуття права власності договір купівлі-продажу земельної ділянки від 17 жовтня 2008 року

№ 2646).

Згідно з висновком судового експерта за результатами проведення будівельно-технічної експертизи за зверненням ОСОБА_2 від 10 лютого 2023 року

№ 02/01-з, ступінь (відсоток) будівельної готовності об`єктів дослідження, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 станом на момент проведення дослідження становить: реконструйованої частини житлового будинку - 100 % та літньої кухні - 83 %.

Відповідно до висновку судового експерта за результатами проведення

оціночно-будівельної та будівельно-технічної експертизи за зверненням

ОСОБА_2 від 31 липня 2023 року № 04/07-з встановлено, що ринкова вартість частини житлового будинку, без врахування вартості земельної ділянки, за умови реєстрації речових прав на об`єкт нерухомого майна, станом на момент проведення дослідження, становитиме 1 534 352 грн. Проведення реального розподілу житлового будинку технічно можливо.

Згідно зі статтею 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в статті 57 СК України). Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2020 року у справі №490/10838/16-ц.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права

спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Одна із сторін спору може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з статтею 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Водночас, частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України, статей 177-179, 182 ЦК України,

частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації, а державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

До цього об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів як речей матеріального світу, як у зібраному виді (конструкції, окремі елементи об`єкта незавершеного будівництва, чи сам об`єкт у цілому залежно від ступеня готовності), так і у вигляді окремих видів будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 722/823/17-ц Верховний Суд розмежував правовий статус незавершеного та самочинного будівництва, зазначивши, що об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а отже, є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними, а щодо самочинного будівництва такі способи захисту прав не застосовуються. При вирішенні спору про поділ майна подружжя Верховний Суд зазначив, що в разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Згідно з частиною першою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 370 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судами встановлено та не заперечувалось сторонами те, що земельна ділянка та об`єкт незавершеного будівництва - 1/3 частини житлового будинку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , набуті ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за час їх перебування у шлюбі за спільні кошти.

Встановлено, що 20 серпня 2009 року ОСОБА_1 надано дозвіл інспекцією державного архітектурного-будівельного контролю у Волинській області на виконання будівельних робіт з реконструкції частини житлового будинку з добудовою та влаштування мансардного поверху. Проект реконструкції частини житлового будинку з добудовою та влаштування мансардного поверху № 0019/09, затверджено начальником Управління містобудування 22 червня 2009 року, строк дії дозволу до 12 серпня 2011 року. Будівельний паспорт на будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 виданий 12 вересня 2012 року.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що матеріали справи не містять даних про те, що місцевий орган виконавчої влади приймав рішення шодо реконструкція частини житлового будинку після 12 серпня 2011 року є самочинним будівництвом, копії документів, виготовлених КП «Волинське обласне БТІ» у березні-квітні 2021 року, не містять відмітки (штампу) встановленого зразка про самочинність будівництва, як це було передбачено Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державним комітетом будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня

2001 року.

Таким чином, зареєстрована за ОСОБА_1 1/3 частина будинку, реконструкція якої здійснювалася, є виділеною в натурі, тому виниклий спір між подружжям щодо визначення часток між ними в межах набутої в період шлюбу 1/3 частини будинку, яка наразі є об`єктом незавершеного будівництва (реконструкції), не порушує права співвласника іншої частки будинковолодіння. Крім того, реконструкцію з добудовою здійснювали лише сторони по справі, а не інший співвласник - третя особа

ОСОБА_3 .

Незавершена будівництвом літня кухня готовністю 83% є частиною будинковолодіння, а тому підлягає поділу між колишнім подружжям в комплексі з іншими об`єктами, незавершеними будівництвом, що розташовані на земельній ділянці під 1/3 житлового будинку по АДРЕСА_1 , з відповідним цільовим призначенням.

Колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку, що об`єкт незавершеного будівництва - 1/3 частина житлового будинку, готовністю 100% і незавершена будівництвом літня кухня, готовністю 83% є об`єктом спільної сумісної власності і слід визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_1 право власності на них по 1/2 частині.

У постанові від 27 березня 2024 року у справі № 509/2196/15-ц Верховний Суд розглядав спір, у якому спірний будинок був зведений сторонами за час шлюбу на земельній ділянці, яка була виділена під будівництво, право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем, хоч у подальшому реєстрація права власності на будинок була скасована в судовому порядку за позовом відповідача, ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва дає можливість визначити окремі частини, що підлягають виділу, однак такий будинок не введений в експлуатацію через поведінку відповідача.

Верховний Суд констатував, що вказаний об`єкт незавершеного будівництва є спільною сумісною власністю подружжя, частки колишнього подружжя у праві власності є рівними, а тому кожному із них належить по частці у праві власності на зазначене майно. Зважаючи на ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, а також визначені експертом варіанти його розподілу, що дає можливість визначити його окремі частини, які підлягають виділу та довести до завершення будівництво об`єкта нерухомого майна, суди дійшли до обґрунтованого висновку про те, що побудований у період перебування сторін у шлюбі будинок є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям.

Незгоду відповідача із запропонованим варіантом поділу, яку обґрунтовує наданням переваги одній стороні, без подання відповідачем альтернативного висновку судової будівельно-технічної експертизи, колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано оцінює як декларативну і таку, що не спростовує наданих позивачем доказів.

У зв`язку із тим, що об`єкти незавершеного будівництва (1/3 частини житлового будинку та літньої кухні), що в сукупності складають будинковолодіння, не введені в експлуатацію з вини відповідача, здійснюючи поділ такого об`єкта спільної сумісної власності, доцільним є перевести на позивача права забудовника на виділену їй у власність частину об`єкта незавершеного будівництва, оскільки це гарантуватиме подальшу можливість реалізації нею права власності у порядку, визначеному статтями 328, 331, 375 ЦК України.

Підсумовуючи, Верховний Суд у цій справі дійшов переконання, що висновок суду апеляційної інстанції ґрунтується на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, застосовано правильно, суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2024 року у справі № 209/510/21, оскільки висновки, викладені в постанові апеляційного суду, що оскаржуються, йому не суперечать.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Тому відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України є підстави для визнання касаційної скарги ОСОБА_1 необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Волинського апеляційного суду від 20 серпня

2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя та визнання права спільної сумісної власності.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська