ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 641/921/24

провадження № 22-ц/818/3422/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2024 року, постановлене під головуванням судді Зелінської І.В.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, в якому з урахуванням зменшення позовних вимог просив стягнути на свою користь 210,06 грн, як трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання та 310,20 грн, як суму боргу з урахуванням індексу інфляції, а також стягнути судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 968, 96 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 грн.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що судом першої інстанції не взято до уваги практику Верховного Суду у даних правовідносинах. Вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що стаття 625 ЦК України допускає застосування відповідальності лише за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у матеріальних правовідносинах, а за несвоєчасне виконання грошового обов`язку по сплаті судових витрат, стягнутих із ОСОБА_2 на підставі відповідних судових рішень, не може бути нараховано до стягнення 3 % річних та інфляційні втрати на підставі ст. 625 ЦК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що позивачем нараховано три проценти річних та інфляційні втрати на стягнуті судовим рішенням суми судового збору та витрат на правничу допомогу, що є неприпустимим з огляду на таке. Стаття 625 ЦК України допускає застосування відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, яке виникло у матеріальних правовідносинах. У той же ж час, судові витрати мають процесуально-правову природу, а судове рішення не породило виникнення нового зобов`язання у відповідача. Тому враховуючи обставини цієї справи, суд вважає, що позивач помилково визначив базу для нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних, безпідставно включивши до її складу суми, які мають процесуальне походження.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року у справі №641/9326/21 позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.11.2021 року у розмірі 93 820 грн, трьох процентів річних за період з 27.11.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 694,52 грн, інфляційні витрати за період з 02.12.2021 року по 23.02.2022 у розмірі 3 283,70 грн, а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 977,98 грн. Вказане рішення набрало законної сили 04.07.2023 року

Відповідно до додаткового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 року по справі №641/9326/21, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Вказане рішення набрало законної сили 04.07.2023 року.

Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 04.07.2023 у справі №641/9326/21, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 року залишено без змін. Вказана постанова набрала законної сили 14.09.2023 року.

Згідно додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023 року у справі №641/9326/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн..

Згідно матеріалів позовної заяви, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю. В. відкрито виконавче провадження №71837844 на виконання виконавчого листа №641/9326/21 виданого 05.05.2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 977, 98 грн.

Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю. В. від 17.05.2023 року, останнім відкрито виконавче провадження №71839181 на виконання виконавчого листа №641/9326/21 виданого 05.05.2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 23.11.2021 року у розмірі 93 820 грн, трьох процентів річних за період з 27.11.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 694, 52 грн, інфляційні витрати за період з 02.12.2021 року по 23.02.2022 року у розмірі 3 283, 70 грн, а всього 97798, 22 грн.

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 20.11.2023 року, приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю. В. відкрито виконавче провадження №73380836 на виконання виконавчого листа №641/9326/21 виданого 12.10.2023 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року у справі №641/9326/21 були задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 23.11.2021 року у розмірі 93820 грн, три проценти річних за період з 27.11.2021 року по 23.02.2022 року у сумі 694,52 грн, інфляційних втрат за період з 02.12.2021 року по 23.02.2022 у розмірі 3283,70 грн, а також стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 977,98 грн. Додатковим рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 року по справі №641/9326/21 стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Постановою Полтавського апеляційного суду від 04.07.2023 у справі №641/9326/21 апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 року залишено без змін. Додатковою постановою Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023 року у справі №641/9326/21 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року та додаткове рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 у справі №641/9326/21 набрало законної сили 04.07.2023 року, а додаткова постанова Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023 року у справі №641/9326/21 14.09.2023 року, і у ОСОБА_2 відповідно, з`явилось грошове зобов`язання перед ОСОБА_4 у розмірі 113775 грн. та 5000 грн відповідно. Оскільки відповідач добровільно не виконала вищевказані судові рішення, позивачем було одержано виконавчі листи та пред`явлено їх до примусового виконання до приватного виконавця Близнюкова Ю.В. провадження №71839181, №71837844 та №73380836. У період з 26.09.2023 року по 07.12.2023 року від приватного виконавця Близнюкова Ю.В. на рахунок ОСОБА_1 надійшли грошові кошти розмірі 111276,20 грн.. Крім того, 19.10.2023 року надійшли кошти у розмірі 3700 грн. (компенсація витрат виконавчого провадження), а 27.10.2023 року та 06.11.2023 року ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ОСОБА_1 5000 грн та 2500 грн у якості добровільного погашення боргу. 3 огляду на несвоєчасність виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов`язань, що виникли на підставі вищевказаних судових рішень, позивачем нараховано три відсотки річних та інфляційні втрати на заборгованість по сплаті судового збору у розмірі 977,98 грн, яка виникла на підставі рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 24.02.2023 року; по сплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн, яка виникла на підставі додаткового рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 29.03.2023 року; по сплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн, яка виникла на підставі додаткової постанови Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023 року. Таким чином, сума трьох процентів річних за порушення строків виконання грошового зобов`язання складає 210,06 грн. та інфляційних втрат у сумі 310,20 грн.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі.

За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

За змістом статей 524,533-535 і 625ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних та індексу інфляції входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та 3 процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим, позивачем нараховано три проценти річних та інфляційні втрати на стягнуті судовим рішенням суми судового збору та витрат на правничу допомогу, що є неприпустимим з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 4, 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Виходячи із змісту позовної заяви, позивач ототожнює розмір майнової шкоди із судовими витратами, зокрема його (його представника) витратами, пов`язаними із розглядом даної цивільної справи.

Процесуальним законодавством встановлено види судових витрат, порядок їх розподілу тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У зазначеному рішенні ЄСПЛ також підкреслено, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (пункт 269).

Під час прийняття рішення суд, у тому числі, вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. При цьому згідно з частиною першою статті 270 ЦПК України

Суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою особи, яка брала участь у справі, чи з власної ініціативи прийняти додаткову постанову чи постановити додаткову ухвалу у випадках, якщо зокрема судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом зазначених норм за своєю правовою природою витрати, пов`язані із розглядом справи, можуть бути відшкодовані виключно у спосіб, передбачений процесуальним законодавством.

Витрати, понесені позивачем у даній цивільній справі, є такими, що понесені особою у зв`язку із реалізацією своїх процесуальних прав при розгляді відповідної справи у суді. Такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

У пункті 6.19 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18 зазначено, що за висновками Великої Палати Верховного Суду процесуальні витрати, понесені у судовому провадженні, не є збитками, що можуть бути стягнуті шляхом подання цивільного позову; такі витрати розподіляються виключно за правилами, встановленими процесуальним законодавством.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд, про що зазначив у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова