Березівський районний суд Одеської області
Справа № 472/831/23
Провадження № 2/494/87/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Березівка

Березівський районний суд Одеської області у складі:

судді - Римаря І.А.,

за участю: секретаря судового засідання - Антонишиної І.С.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду м. Березівка Одеської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу №472/831/23 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів, -

В С Т А Н ОВ И В:

В провадженні Березівського районного суду Одеської області перебуває на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів.

Ухвалою суду від 04.12.2023 року справу прийнято до свого провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

05.04.2024 року закрито провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що під час перебування у шлюбі з відповідачем, у них народилась дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розлучення дитина почала мешкати окремо від матері. ОСОБА_4 припинила спілкування з дочкою, її виховання не займається, будь-якої допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її здоров`я, не цікавиться розвитком, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивач зазначив, що на підставі судового наказу Березівського районного суду Одеської області від 26.09.2019 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дочки в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, однак коштів не достатньо для забезпечення її гармонійного розвитку. У зв`язку з вищевикладеним позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини, збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

14.02.2024 року відповідач на адресу суд надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що з позовними вимогами не згодна та заперечує проти їх задоволення, вказала, що дійсно дочка, за своїм бажанням, проживає разом з батьком, з 2019 року з неї стягуються аліменти на утримання дитини. ОСОБА_4 зазначила, що спілкуватися з дочкою не має можливості, так як остання не бажає цього, вказала, що любить її та сподівається, що вона змінить свою поведінку. Доказів, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків до матеріалів справи не додано, також відсутні докази застосування щодо неї попередження про позбавлення батьківських прав з боку органів опіки та піклування, позивачем не доведено, що її поведінка відносно дочки є свідомим нехтуванням батьківськими обов`язками, просила відмовити у задоволенні позову. Окрім цього, просили відмовити у задоволенні вимоги щодо збільшення стягнення аліментів

з відповідача (а.с.102-106).

05.03.2024 року представник позивача надав на адресу суду відповідь на відзив, вказав, що підстави, що зазначила відповідач у своєму відзиві є необґрунтованими, не надала доказів щодо встановлення стосунків з дочкою, визначений судом розмір аліментів є недостанім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, отже наявні достатні підстави для збільшення розміру, просили позов задовольнити у повному обсязі (а.с.109-112).

Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан, який продовжено до 09.11.2024 року.

У судовому засіданні 03.10.2024 року представник позивача підтримав позовні вимоги просила їх задовольнити.

У судовому засіданні 03.10.2024 року представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області у судове 03.10.2024 року не з`явився, однак 05.04.2024 року на адресу суду надіслав заяву про проведення судового засідання без його участі за наявними у справі матеріалами (а.с.120).

Заслухавши представника позивача та представника відповідача у судовому засіданні, врахувавши позицію третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного:

Статтею 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до статті 19 Конвенції про права дитини, держави - учасниці зобов`язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 є матір`ю дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст. 164 СК України, один з батьків може бути позбавлений батьківських прав, якщо буде встановлено, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованні дитини.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням

ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно дитини в матеріалах справи відсутні.

Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи матері, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб, тощо.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

При цьому суд виходить з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав, не надано.

Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві".

При цьому визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 Конвенції.

Європейським судом зазначалося, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин.

Отже, відповідне рішення про позбавлення батьків батьківських прав має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини.

Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Із положень ст. 19 СК України випливає, що у справі про позбавлення батьківських прав має брати участь орган опіки та піклування за місцем проживання дитини, батько чи (та) мати якої позбавляються батьківських прав.

За змістом ч. 4 ст. 19 СК України саме орган опіки та піклування повинен провести обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні та на підставі цих відомостей надати висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку районних, районних у містах Києві та Севастополі місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи які вивчалися при складенні висновку, однак такого висновку до позову не подано.

У цьому контексті суд звертає увагу на позицію ВСС України, викладену в ухвалі від 01 листопада 2017 року у справі N 211/559/16-ц, відповідно до якої позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування і попередження матері про необхідність змінити ставлення до виховання дітей.

Водночас, судом встановлено під час судового засідання, що даний висновок про позбавлення батьківських прав відповідача не складався.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітньої доньки не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому вважає за необхідне у задоволенні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки відмовити.

Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів, то суд вважає зазначити наступне.

Статтею 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений

рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3ст. 181СК України).

Згідно положень ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 5 ст.183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно судового наказу Березівського районного суду Одеської області від 26.09.2024 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.19).

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

Враховуючи положеннями ст.ст.183,192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Разом з цим, статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Суд дійшов висновку, що заявлена позивачем вимога відповідає інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, визначення указаного позивачем способу стягнення аліментів призведе до рівності прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону.

Таким чином, суд доходить висновку, що необхідно змінити спосіб стягнення аліментів та стягувати з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів її заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення

дитиною повноліття.

Відповідно ч. ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як встановлено матеріалами справи, позивач звернувся з двома вимогами 1 щодо позбавлення батьківських прав та 2) щодо збільшення стягнення аліментів, при цьому останній сплатив судовий збір саме за вимогу про позбавлення батьківських прав.

Враховуючи, що дану вимогу залишено без задоволення, а тому за цю вимогу - судовий збір покладається на позивача.

Водночас, з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, на підставі ст. 141 ЦПК України та з урахуванням задоволення в цій частині вимог, тому суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь Держави судовий збір в розмірі 1073.60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст.164 СК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області про позбавлення батьківських прав та збільшення розміру аліментів - задовольнити частково.

Збільшити розмір аліментів та щомісячно стягувати з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір на користь Держави в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з моменту його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 )

Третя особа: Веселинівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області (вул. Мозолевського, смт Веселинове Вознесенського району Одеської області).

З урахуванням перебування судді у відрядженні 07-08.10.2024 року, повний текст рішення виготовлений та підписаний 10.10.2024 року.

Суддя І.А. Римар