Справа № 206/5182/24
Провадження № 2-о/206/624/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2024 Самарський районний суд

м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

присяжні Волкова М.І., Міненко Г.І.

за участю:

секретаря судового засідання Похил А.В.

прокурора ОСОБА_1

адвоката Яструба О.П.,

представника заявника - лікаря-психіатра ОСОБА_2 ,

особи, стосовно якої вирішується питання ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро цивільну справу окремого провадження за заявою Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради про надання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психіатричної допомоги в примусовому порядку, -

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника звернулась до суду із заявою про надання ОСОБА_3 психіатричної допомоги в примусовому порядку.

В обґрунтування заяви зазначила, що 03.10.2024 ОСОБА_3 був госпіталізований до психіатричного стаціонару у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу (діагноз): шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, поточний процес, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих.

До канцелярії суду надійшли письмові заперечення адвоката Яструба О.П. на заяву про примусову госпіталізацію, в якій він просив відмовити у задоволенні заяви.

У судовому засіданні лікар психіатр підтримав заяву, прокурор не заперечувала проти її задоволення.

ОСОБА_3 та його адвокат в судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви лікаря, просили відмовити.

Вислухавши доводи та пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав.

В силу ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно ч.ч. 2-5 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов`язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів несуть відповідальність за прийняті ними рішення відповідно до закону. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусової амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження № 14-9свц18).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України» (№ 2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)).

Так, у судовому засіданні було встановлено, що 03.10.2024 ОСОБА_3 був госпіталізована до КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради, у зв`язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих.

При обстеженні його психічного стану в КП «ДБКЛПД» ДОР комісія лікарів виявила, що ОСОБА_3 виявляє ознаки тяжкого психічного захворювання, у зв`язку з чим хворий: доступний мовному контакту. Багатослівний, періодично говорить без умолку. На деякі питання відповідає в плані заданого. Легко дратується, підвищує голос. При уточненні деяких питань переходить на крик, заявляє, що його не можна перебивати. Негативістичний. Чинить опір при огляді, заявляє, що він здоровий. Не дає зміряти АТ, тому що: «вже перевірив». Мислення з елементами розірваності, паралогічності. Критичне усвідомлення стану відсутнє. Комісія прийшла до висновку, що ОСОБА_3 потребує госпіталізації до психіатричного закладу.

ОСОБА_3 поставлено діагноз шизофренія, параноїдна форма, безперервний перебіг, параноїдний синдром, виражений змішаний тип дефекту, поточний процес F 20.00.

Відповідно до рапорту працівників поліції від 03.10.2024 встановлено, що 03.10.2024 о 10:25 годині на лінію 102 надійшло звернення від громадянина ОСОБА_4 про те, що його сусід ОСОБА_3 , 1977 р.н., знаходиться в квартирі в збудженому стані, б`є по підлозі, безпричинно кричить, стукає по стінах, бігає з ножем по під`їзду, знаходиться в агресивному стані, чіпляється до перехожих, розмовляє сам із собою.

З копій виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 10049/2024 встановлено, що ОСОБА_3 до відділення поступив на стаціонарне лікування без усвідомленої згоди, тому 30.07.2024 був представлений на виїзне засідання Самарського районного суду м. Дніпропетровська, та госпіталізація до психіатричного закладу без усвідомленої згоди була визнана правомірною. Потім, у ході проведеного лікування, ОСОБА_3 дав усвідомлену згоду на подальше лікування в психіатричному стаціонарі. У відділенні ОСОБА_3 був: конфліктний, часто провокував сварки із співпалатниками, був схильний до порушення режиму. Звучали маячні ідеї переслідування на адресу сусідів, вважав, що вони навмисно вступили в зговір для того, щоб здати його в лікарню. Вважав, що його перебування в лікарні є незаконним та його тримають без його згоди. З протестом ставився до лікування, котре йому проводилося, відмовлявся приймати деякі ліки, намагався уникати прийому таблетованих форм медикаментів. При прийомі ін`єкційних форм ліків намагався симулювати в себе нейролептичні ускладнення. Намагався бути виписаним з відділення, просив лікаря відпустити його додому, обіцяв: «розібратися із сусідами». Реальних планів на життя після виписки з стаціонару не будував, вважав, що одразу після виписки з лікарні легко працевлаштується на посаду, на які він зможе «заробляти багато грошей». В трудові й реабілітаційні процеси не залучався. Планів на майбутнє не будував. В результаті проведеної психофармакотерапії, психотична симптоматика трохи втратила свою актуальність, перестала бути актуальною для поведінки хворого. При виписці ОСОБА_3 був: доступний формальному мовному контакту. У бесіду з лікарем вступав охоче. Протягом всієї бесіди поглядав з-під чола. На питання відповідав, переважно в плані заданого, однак під час бесіди декілька разів зіскакував з теми розмови. На деякі питання відповідав з незначним роздратуванням. Очний контакт під час бесіди не підтримував, погляд відводив у бік. Правильно повідомляв свої паспортні дані, поточну календарну дату, своє місцезнаходження. Настрій знижений. Емоційні реакції сплощені. На момент огляду суіцидальних думок не висловлював. Обмани сприйняття заперечував, поведінкою не виявляв. Виказував маячні ідеї переслідування на адресу сусідів, але ці маячні ідеї активно не керували поведінкою ОСОБА_3 Психічно хворим себе не вважав, як і раніше був налаштований працевлаштуватися після виписки з лікарні. Критика до свого стану формальна.

Лікар-психіатр ОСОБА_2 підтвердив обставини щодо поведінки та діагнозу захворювання та зазначив, що ОСОБА_3 необхідно пройти курс лікування у стаціонарних умовах.

Згідно Рішення Конституційного Суду України від 01.06.2016 року № 2рп/2016 судовий контроль за госпіталізацією недієздатної особи до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу», є необхідною гарантією захисту прав і свобод, закріплених, зокрема, статтями 29, 55 Основного Закону України. Суд після незалежного і неупередженого розгляду питання щодо госпіталізації недієздатної особи до психіатричного закладу має ухвалити рішення стосовно правомірності обмеження конституційного права такої особи на свободу та особисту недоторканість.

Враховуючи, що особа виявляє ознаки тяжкого психічного розладу, суд вважає за необхідне госпіталізувати її в психіатричний заклад в примусовому порядку, оскільки існують підстави, передбачені ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» для його госпіталізації до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди.

Аналогічний висновок викладений і в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року по справі № 689/1338/16-ц.

Крім того, аналогічні висновки викладений в постанові Верховного суду від 04.09.2024 по справі 206/1277/24.

Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану.

Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що вимоги заявника про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного стаціонару без його усвідомленої згоди, обґрунтовані.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 14, 25 Закону України «Про психіатричну допомогу», ст.ст. 76-80, 258, 259, 264, 265, 339-342 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» про наданняОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , психіатричної допомоги в примусовому порядкузадовольнити.

Госпіталізувати ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) до Комунального підприємства «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку.

Роз`яснити, що заява фізичної особи або її законного представника про припинення надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку може бути подана через три місяці з дня ухвалення рішення суду про госпіталізацію у примусовому порядку.

Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 11.10.2024.

Головуючий суддя: К.С. Маштак

Присяжні: М.І. Волкова

Г.І. Міненко