Справа № 331/1926/22
Провадження № 2/331/755/2024
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року місто Запоріжжя

Жовтневий районний суд міста Запоріжжя у складі:

головуючого судді: Антоненко М.В.

за участі секретаря судового засідання: Байрамової Д.А.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування дитини з батьком, -

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком.

Представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі.

В обґрунтування клопотання зазначено, що відповідно до статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України».

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У п.п. 2) ч. 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави;

У статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Україна згідно із Законом від 14 вересня 2006 року № 136-V є учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей.

Статтею 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлено:

«1. Судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

2. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання».)

У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та а) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або Ь) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні ф були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції прсі батьківську відповідальність 1996 року). За правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5/ за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Для застосування пункту «Ь» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини- 3) дитина адаптувалася до нового середовища. У разі встановлення обставин у сукупності (дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини,- протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; дитина адаптувалася до нового середовища) за правилом пункту «Ь» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайне для дитини) місця проживання. Тобто, юрисдикція з вирішення такого спору за певних умов слідує за місцем проживання дитини.

В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18 дійшов правових висновків щодо застосування норма права в частині юрисдикції судів аналогічних описаним вище.

За обставинами справи, що розглядається 02.07.2022р. відповідач покинула Україну з сином та в`їхала до Польщі. Це підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідача.

Позивач ОСОБА_1 сам відправляв ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 за кордон, сам купував квитки на потяг.

У матеріалах справи (аркуш справи 92) є додаток до Висновку про потреби сім`ї -т Загальна інформація про членів сім`ї ОСОБА_4 , складена станом на 25.10.2022р. В ній зазначено, що "громадська дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 перебувають за кордоном".

Тобто, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був законно переміщений в іншу державу з відома позивача - ОСОБА_1 .

Потім з Польщі відповідач з сином переїхала до Німеччини, де залишається до сьогоднішнього часу.

Це також відомо позивачу, бо він також виїхав до Німеччини, де перебуває до сьогоднішнього часу.

Отже, в силу ст. 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року на данний момент юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання дитини Німеччини.

У Німеччині вже відбулось декілька судів за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно їх сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так у Федеративній Республіці Німеччині у м. Хаген відбувся сімейний суд за участю ОСОБА_2 (позивач у сімейному суді) та ОСОБА_1 (відповідач у сімейному суді) про визначення місцезнаходження дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою місцевого суду м. Хаген від 07.07.2023р. право визначати місцезнаходження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано матері. Відповідачу - ОСОБА_1 , а також будь-якій третій особі забороняється змінювати поточне місце проживання дитини ОСОБА_8 ) зокрема вивозити дитину за кордон без попереднього дозволу суду або дозволяти дитині залишати країну в супроводі третьої особи.

Наказано повідомити про заборону виїзду з країни Федеральне управління поліції, а також подати запит на розміщення попередження в Шенгенській інформаційній системі (SIS) з метою запобігання будь-якому виїзду дитини з Федеративної республіки Німеччина.

25.10.2023р. ОСОБА_2 та її адвокатом у Німеччині було отримано електронний лист Вищого Земельного суду Хамм, в якому зазначалося, що призначене на 13.12.2023р. судове засідання не відбудеться з тієї причини, що ОСОБА_1 відкликав свою скаргу на постанову.

Отже, постанова місцевого суду м. Хаген від 07.07.2023р. набрала законної сили.

З цього приводу ОСОБА_2 було отримано електронний лист від Управління Федеральної Поліції , яким підтверджується, що рішення про заборону перетину кордону дитиною внесено у систему SIS та діє до 12.07.2024 р. взагалі воно є безстрокове та у разі необхідності розискні заходи щодо дитини будуть продовжуватися на один рік до досягнення дитиною повноліття, якщо рішення не буде скасовано компетентним судом.

Інший суд відбувся 06 грудня 2023р. Це також був місцевий суд м. Хаген у сімейній справі щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням від 06 грудня 2023р. справа № 58 F 200/23 було затверджено наступну угоду:

І. Позивач і батько дитини має право бачитися зі своїм сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у межах супроводжуваного контакту.

Контакти з дитиною повинні супроводжуватися фахівцем зі спілкування. Супроводжувані контакти з дитиною відбуваються за відсутності матері дитини. Контакти з дитиною мають відбуватися не рідше ніж раз на 14 днів, тривалістю 1 годину. Спеціаліст зі спілкування має право формувати характер цих контактів. У разі, якщо фахівець зі спілкування вважає, що це відповідає благополуччю дитини, контакти з дитиною можуть бути продовжені до 4 годин.

II. Сторони згодні з тим, що призначено фахівця зі спілкування. У разі відсутності російськомовного фахівця зі спілкування, фахівець зі спілкування вже має право залучити перекладача на російську мову.

III. Опіка над спілкуванням повинна бути обмежена терміном у 6 місяців.

IV. Витрати, пов`язані з розглядом і укладенням угоди, несуть батьки дитини порівну. Зазначене рішення не оскаржується та виконується сторонами.

Постанова місцевого суду м. Хаген від 07.07.2023р. та рішення місцевого суду м. Хаген у сімейній справі щодо неповнолітньої дитини ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 06 грудня 2023р. справа № 58 F 200/23 підтверджують юрисдикцію судів Німеччини на сьогоднішній день на спори батьків стосовно місця проживання дитини та встановлення графіку побачень батька з дитиною.

Крім того, суд іншої держави вже визначив способи участі батька у вихованні дитини (встановив графік побачення та їх умови), що фактично свідчить про відсутність спору.

Отже, враховуючи наведені обставини є підстави для закриття провадження у справі за п.п. 1 та п.п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мідяний Є.О. в судовому засіданні клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Леліков С.О. в судовому засіданні проти клопотання заперечував, вважав його необґрунтованим.

Суд, вивчивши заяву, матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, дійшов наступних висновків.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до статті 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;

3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З листа Міністерства Закордонних Справ України № 72/17-680-1762 від 08 червня 2011 року щодо практики визнання та виконання рішень іноземних судів на території Федеративної Республіки Німеччини вбачається, що за інформацією, отриманою Посольством України у ФРН, остання дотримується загальноприйнятої практики міжнародного права, а саме: в разі відсутності двосторонньої угоди з іноземною державою про взаємне визнання та виконання судових рішень, застосовується принцип взаємності. Враховуючи той факт, що ФРН уклала угоди про визнання та виконання судових рішень лише з 11 країнами (Швецією 1929 р., Італією 1936 р., Бельгією 1958р., Австрією 1959 р., Великобританією 1960 р., Грецією 1961 р., Нідерландами 1962 р., Тунісом 1966 р., Норвегією та Ізраїлем 1977 р., Іспанією 1983 р.), Посольством відзначається поширеність практики визнання німецькими судами рішень іноземних судів на підставі принципу взаємності.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

З наведених норм чинного законодавства слід, що легалізація рішення іноземного суду в Україні здійснюється шляхом подачі відповідного клопотання до суду.

Як слід з наданих суду письмових доказів, ОСОБА_2 з клопотанням до суду в порядку ст.ст. 472,473 ЦПК України про визнання постанови місцевого суду м. Хаген від 07.07.2023р. та рішення місцевого суду м. Хаген від 06 грудня 2023р. у справі № 58 F 200/23 не зверталась.

Тобто, відповідачем не дотримана встановлена законом процедура легалізації рішення іноземного суду в Україні, в зв`язку з чим клопотання про закриття провадження у справі є передчасним.

Керуючись ст. ст. 255, 256 ЦПК України, суддя,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мідяного Єгора Олександровича про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування дитини з батьком.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: М.В. Антоненко