Справа № 943/2282/19 Головуючий у 1 інстанції: Шендрікова Г.О.
Провадження № 22-ц/811/2574/23 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року м.Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Буського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

26.11.2019 року акціонерне товариство комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором б/н від 03.04.2015 року в розмірі 127696 грн. 20 коп., яка станом на 17.09.2019 року складається з наступного: 40235 грн. 72 коп. заборгованість за кредитом; 28211 грн. 94 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 59248 грн. 54 коп. заборгованість за пенею та комісією за період з 03.04.2015 року по 01.07.2018 року.

Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що 03.04.2015 року між сторонами укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, згідно з якою, відповідачка отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 40235 грн. 72 коп. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом внесення щомісячних платежів до «25» числа кожного місяця.

АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачці кредит в розмірі, встановленому кредитним договором, однак, відповідачка взятих на себе зобов`язань за цим договором не виконує, у зв`язку з чим станом на 17.09.2019 року заборгованість за кредитним договором склала 156038 грн. 28 коп., з яких: 40235 грн. 72 коп. заборгованість за кредитом; 28211 грн. 94 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 81780 грн. 42 коп. заборгованість за пенею та комісією; 5810 грн. 20 коп. штраф, разом з тим, законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, відтак, кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, тому позивач визначив до стягнення лише заборгованість в сумі 127696 грн. 20 коп., яка складається з наступного: 40235 грн. 72 коп. заборгованість за кредитом; 28211 грн. 94 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом і 59248 грн. 54 коп. заборгованість за пенею та комісією, розрахована за період з 03.04.2015 року по 01.07.2018 року.

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 127696 грн. 20 коп. та 1921 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3 , просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаного позову.

Зазначає, що судом першої інстанції не обгрунтовано висновку правомірності заявлення позивачем до стягнення з відповідачки заборгованості в сумі 22860 грн. 14 коп., 22590 грн. 42 коп. з якої вже стягнуто з неї на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року у справі №914/886/15.

Наведений висновок суду вважає помилковим, оскільки самим банком у відповіді на відзив підтверджено той факт, що заборгованість за укладеним з відповідачкою кредитним договором б/н від 31.01.2013 року в сумі 22860 грн. 14 коп. включено до предмета укладеної сторонами генеральної угоди від 03.04.2015 року, і банком не спростовано наявність такого, що набрало законної сили, вищевказаного рішення Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року, як і не спростовано факту відсутності будь-якого іншого договору від 31.01.2013 року, укладеного з відповідачкою.

На підставі викладеного вважає, що заявлена у позовній заяві заборгованість за простроченим тілом кредиту в сумі 22590 грн. 42 коп. (із загальної суми 40235 грн. 72 коп.) є такою, що безпідставно нарахована, що, відповідно, тягне за собою неправильність нарахування заявлених до стягнення сум заборгованості за простроченими процентами, пені та комісії.

Також звертає увагу на помилковість висновку суду про те, що момент перебігу строку позовної давності у спірних правовідносинах необхідно рахувати з моменту закінчення строку виконання зобов`язань за генеральною угодою, тобто з 30.04.2018 року.

Зауважує, що згідно з умовами п.2.2 генеральної угоди та положень ЦК України, право на пред`явлення позову у зв`язку з порушенням строку повернення кредиту виникло ще 27.05.2015 року, оскільки це 32-й день з моменту виникнення порушення прострочення першого щомісячного платежу, який визначено генеральною угодою як момент, із якого у банку виникло право на пред`явлення вимоги про примусове виконання зобов`язань.

Додає, що суд при винесенні рішення не застосував вимог п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, оскільки на момент ухвалення рішення (28.06.2023 року) і по даний час в Україні діє воєнний стан, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача 59248 грн. 54 коп. пені та комісії задоволенню не підлягають.

28.09.2023 року АТ КБ «Приватбанк» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта. Наголошує, що банком, пішовши на зустріч відповідачу, погоджено підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за кредитними договорами: б/н від 01.11.2013 року, б/н від 31.01.2013 року та №SAMDN3707 від 02.10.2006 року, генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме: з 03.04.2015 року по 30.04.2018 року.

Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.04.2015 року між сторонами укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором №б/н від 01.11.2013 року (далі договір №1), б/н від 31.01.2013 року (далі договір №2), №SAMDN3707 від 02.10.2006 року (далі договір №3).

У п.1 генеральної угоди сторони узгодили:

по договору №1:

-зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: пеню на 1 грн. 79 коп. і штраф на 2622 грн. 25 коп., внаслідок чого заборгованість по договору №1 з дати підписання генеральної угоди становить 343 грн. 15 коп., кінцева дата погашення заборгованості 30.04.2018 року;

по договору №2:

-зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: пеню на 2522 грн. 85 коп., внаслідок чого заборгованість по договору №2 з дати підписання генеральної угоди становить 22860 грн. 14 коп., кінцева дата погашення заборгованості 30.04.2018 року;

по договору №3:

-зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 602 грн. 45 коп., комісію на 60 грн. 85 коп., внаслідок чого заборгованість по договору №3 з дати підписання генеральної угоди становить 20282 грн. 43 коп., кінцева дата погашення заборгованості 30.04.2018 року.

У п.1.4 генеральної угоди вказано, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договорами, позичальник зобов`язується в день підписання генеральної угоди мати залишок на будь-якому відкритому в банку рахунку в розмірі 3250 грн.

Пунктом 2 генеральної угоди визначено, що банк надає позичальнику кредит в сумі 40235 грн. 72 коп., який становить загальну суму заборгованості за трьома договорами з вирахуванням суми залишку, що наявний на рахунку позичальника в день підписання генеральної угоди (343 грн. 15 коп. + 22860 грн. 14 коп. + 20282 грн. 43 коп. 3250 грн. = 40235 грн. 72 коп.), на 36 місяців, з 03.04.2015 року по 30.04.2018 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом.

Згідно з п.2.2 генеральної угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості більше ніж на 31 день, по зобов`язаннях, строк яких ще не настав, сторони погодили, що строк повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5810 грн. 20 коп.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості, пред`явленої до стягнення, станом на 17.09.2019 року заборгованість по даній генеральній угоді складала: 127696 грн. 20 коп., з яких: 40235 грн. 72 коп. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); 28211 грн. 94 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 59248 грн. 54 коп. заборгованість за пенею та комісією за період з 03.04.2015 року по 01.07.2018 року.

За змістом ст.ст.526, 530 ч.1, 610 та 612 ч.1 ЦК України, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема, щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України, норма якої застосовується й до кредитних правовідносин, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладені вище норми матеріального права, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове повернення кредиту та нарахованих на день пред`явлення такої вимоги процентів за користування кредитом.

Після цього, кредитодавець має право лише на стягнення з боржника інфляційних втрат (якщо кредит було надано в національній валюті в гривнях) та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, відповідно до статті 625 ЦК України.

Отже, з огляду на наведені вище норми матеріального права й правову позицію Великої Палати Верховного Суду, починаючи з 01.05.2018 року банк не мав права нараховувати позичальнику проценти за користування кредитними коштами та пеню за прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором та комісію, а тому вимога позивача про стягнення заборгованості по процентам, пені та комісії, які нараховані після 30.04.2018 року, є безпідставною.

Також встановлено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року (справа №914/886/15) стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.01.2013 року у розмірі 22590 грн. 42 коп., з яких, станом на 05.02.2015 року: 11603 грн. 64 коп. заборгованість за кредитом; 6242 грн. 76 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 3490 грн. 86 коп. пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором; 1253 грн. 16 коп. заборгованість по комісії за користування кредитом.

Вказане рішення не зверталось ПАТ КБ «Приватбанк» до примусового виконання, що визнано стороною позивача в судовому засіданні та підтверджено документально.

Таким чином, посилання відповідача на вирахування із спірної заборгованості за генеральною угодою суми, стягнутої рішенням Господарського суду Львівської області від 06.05.2015 року, колегією суддів відхиляються, оскільки стягнення за цим рішенням у примусовому порядку не проводилось, а заборгованість за кредитним договором №б/н від 31.01.2013 року, яка існувала перед банком і розмір якої було узгоджено сторонами на момент підписання 03.04.2015 року генеральної угоди, увійшла до тіла кредиту за генеральною угодою, на підставі якої позивачем заявлено вимоги у даній справі.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості по генеральній угоді від 03.04.2015 року за період з 03.04.2015 року по 30.04.2018 року відповідають вимогам закону та умовам цієї угоди.

Разом з тим, відповідач у суді першої інстанції подав заяву про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених банком позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК).

Згідно з п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до ч.1 ст.264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням осбою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Частиною другою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 ЦК).

Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За вимогами частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові.

За змістом загальних норм права, заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Згідно з усталеної практики Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (п.73), від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц (п.80), від 05 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (п.61), №522/2201/15-ц (п.62) та №522/2110/15-ц (п.61), від 07 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12 (п.71), від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 (п.134), від 16 червня 2020 року у справі №372/266/15-ц (п.51)).

З урахуванням наведених вище норм матеріального права й наявності правових підстав для стягнення заборгованості за генеральною угодою від 03.04.2015 року до закінчення строку кредитування по ній до 30.04.2018 року, а також подання відповідачем у суді першої інстанції заяви про застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених банком позовних вимог та відсутності поважних причин її пропуску, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог банку про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих за період з 03.04.2015 року по 30.11.2016 року в розмірі 12211 грн. 53 коп., та пені (комісії), нарахованої за період з 03.04.2015 року по 30.04.2018 року, за спливом позовної давності.

Таким чином, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню лише в частині стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту) в розмірі 40235 грн. 72 коп. та заборгованості по процентам за користування кредитом, нарахованих за період з 30.11.2016 року по 30.04.2018 року, в розмірі 10356 грн. 23 коп. (22567 грн. 76 коп. 12211 грн. 53 коп. = 10356 грн. 23 коп.), що в загальному становить 50591 грн. 95 коп. У задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити з наведених вище мотивів.

Суд першої інстанції в повній мірі не урахував всіх обставин справи, не застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, допустив порушення норм процесуального права, що призвело до помилкових висновків суду по суті вирішення даного спору, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк».

Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом часткове задоволення позовних вимог (40%), судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768 грн. 40 коп., підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, а судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1728 грн. 90 коп. підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.

Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину витрат.

З урахуванням викладеного, з позивача у користь відповідачки необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 960 грн. 50 коп. (1728 грн. 90 коп. 768 грн. 40 коп. = 960 грн. 50 коп.).

У зв`язку з перебуванням одного із членів колегії суддів у відрядженні 26 та 27 вересня 2024 року, повний текст постанови складений у перший робочий день після відрядження 30 вересня 2024 року.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 28 червня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 03.04.2015 року в розмірі 50591 (п`ятдесят тисяч п`ятсот дев`яносто одна) гривень 95 (дев`яносто п`ять) копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 30 вересня 2024 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич