КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 753/1310/23

30 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури,-

в с т а н о в и в:

У січні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовомдо Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він є особою з інвалідністю 1 групи, категорії А, лежачий хворий, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за № 134952 від 08 липня 2011 року.

05 серпня 2019 року він звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 139, 140, 141, 142, 366, 396 КК України відносно нього до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві. Цього ж дня, заява булазареєстрована в канцелярії за № Р-3917. Через бездіяльність уповноваженої особи СВ ГУНП Дніпровського району м. Києва, яка полягає у невнесені відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, він звернувся із скаргою до Дніпровського районного суду на бездіяльність слідчого.

16 серпня 2019 року слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва Левко В.Б. постановлена ухвала (справа № 755/12471/19), якою зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (після подання заяви/повідомлення про вчинення кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача, зареєстрованою в канцелярії Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 05.08.2019 року за № Р-3917.

Слідчим ОСОБА_3 вибірково було внесено відомості до ЄРДР, а саме: за фактом неправомірних дій лікарів КМКЛ № 3, що призвели до тяжких наслідків для хворого, відомості було внесено до ЄРДР за № 0007553 від 09.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Однак, відомості до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. ст. 139, 141, 142, 366, 396 КК України, згідно його заяви від 05 вересня 2019 року, внесені небули.

Зазначав, що в рамках кримінального провадження за № 0007553 від 09.09.2019 року задоволено його клопотання про визнання потерпілим у кримінальному провадженні.

13 липня 2020 року слідчий ГУ НП Дніпровського району м. Києва Петренко Ю.Ю. отримала його клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3, яке не було розглянуто слідчим у строки, визначені Кримінальним процесуальним кодексом України, що стало підставою звернення позивача 19 липня 2020 року із скаргою до Київської міської прокуратури № 4 щодо недотримання розумних строків розгляду клопотання про проведення судово-медичної експертизи та 19 листопада 2020 року до Генеральної прокуратури Україниіз скаргаю з проханням: зобов`язати уповноважену особу ГУНП Дніпровського району м. Києва провести судово-медичну експертизу щодо порушення професійних обов`язків медичними працівниками КМКЛ № 3 на підставі клопотання від 13 лпння 2020 року, яка зареєстрована за № Р-3536.

Однак, слідча ОСОБА_3 так і не виконала письмові вказівки процесуального керівника щодо проведення судово-медичної експертизи відносно працівників КМКЛ № 3 та проведення інших слідчих дій, а 24 грудня 2020 року він отримав лист № 10.34-50-8771 вих№20 від 11грудня 2020 року від Київської місцевої прокуратури № 4, де вказано, що слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 0007553 від 09.09.2019 року відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України.

26 лютого 2021 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марченко М.В. винесла ухвалу (справа №755/124/20), якою скасувала постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року.

15 березня 2021 року слідчою ОСОБА_3 ГУНП Дніпровського району м. Києва була винесена постанова про закриття кримінального провадження на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме: у зв`язку із закінченням строків, визначених статтею 219 КПК України.

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєва С.В. від 10 листопада 2021 року, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року (справа №755/124/20), відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року за ознаками кримінального правовпорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України.

Отже, досудове розслідування даного кримінального провадження за № 0007553 від 09.09.2019 року було закрито, винних осіб не встановлено, повного, всебічного і неупередженого розслідування не проведено.

З урахування наведеного, посилаючись на те, що через бездіяльність слідчих СВ ГУНП Дніпровського району м. Києва йому було заподіяно моральну шкоду, яка полягає: у відчутті психічної напруженості, пригнічення фрустрації, розчарування в діяльності правоохоронних органів, відчуття беззахисності, безпорадності, наявності неприємних відчуттів з боку серця - різке серцебиття, відчуття стислості в області серця, поколювання, болі в області серця, значні зміни дихання - задишка, відчуття нестачі повітря, відчуття «клубок в горлі», відчуття страху, паніки, відчаю, позивач просив суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з відповідного казначейського рахунку на його користь компенсацію моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Судом першої інстанції не враховано, що Київський апеляційний суд в ухвалі від 30 травня 2022 року встановив, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0007553 від 09 вересня 2019 року було проведено не належним чином, оскільки матеріали кримінального провадження не містять даних про проведення жодної слідчої (розшукової) дії.

Отже, через бездіяльність органів досудового розслідування не було проведено повне, всебічне та неупереджене розслідування, не були зібрані всі необхідні докази.

Позивач зазначає, що через те, що не були зібрані доказивін не зміг звернутися до суду з цивільним позовом до Київської міської клінічної лікарні № 3провідшкодування моральної та матеріальної шкоди, так як не має коштів для проведення судово-медичної експертизи, оскільки живе на соціальну допомогу від державитаінших доходів не має.

При цьому, особи, які скоїли кримінальне правопорушення проти його здоров`я, не були притягнуті до відповідальності в міру своєї вини і це призвело до відчуття психічної напруженості, пригнічення, фрустрації, розчарування в діяльності правоохоронних органів, відчуття беззахисності, безпорадності, наявності неприємних відчуттів з боку серця - різке серцебиття, відчуття стислості в області серця, поколювання, болі в області серця; значні зміни дихання - задишка, відчуття нестачі повітря, відчуття «клубок в горлі»; відчуття страху, паніки, відчаю.

Посилання суду першої інстанції на те, що на даний час триває досудове розслідування по матеріалам іншого кримінального провадження № 0004924 від 02.09.2020 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 140, ч. 1, ст. 139, ст. 141, ч.1 ст. 142. ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 396 КК України,де його визнано потерпілим, та в межах даного кримінального провадження призначено комісійну судово-медичну експертизу, вважає безпідставним в рамках даного цивільного спору, оскільки у даному кримінальному провадженні суб`єктом кримінального правопорушення є медичні працівники Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги та медичні працівники комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Русанівка » Дніпровського району міста Києва, філія №1, тому жодного відношення до цивільної справи № 755/1310/23 дане кримінальне провадження немає.

Тоді як цивільна справа № 755/1310/23 про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями або бездіяльністю органів досудового розслідування, під час розслідування кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК. В даному кримінальному провадженні суб`єктом кримінального правопорушення є медичні працівники Київської міської клінічної лікарні № 3.

Вважає, що суд першої інстанції розглянув справу та вирішив спір на підстаі вимог ст.1176 ЦК України замість правових відносин за ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Суд першої інстанції, у порушеннявимог ч.4 ст.263 ЦПК України та практики ЄСПЛ (ч.4 ст.10 ЦПК України), поклав на потерпілого громадянина обов`язок довести спричинення йому моральної шкоди.

Вважає що, розглядаючи справу, суд першої інстанції повторив всі порушення норм процесуального права у незаконних висновках постанови Верховного Суду від 03 лютого 2021 року (справа № 757/66977/17-ц) та обгрунтував судове рішення припущеннями.

Також, у своєму рішенні суд першої інстанції не навів жодного аргументу щодо незастосування практики Європейського суду з прав людини у вирішенні подібних справ.

У визначений ухвалою апеляційного суду строк відповідачі Головне управління Національної поліції у м. Києві, Державна казначейська служба України не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 .

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції - частина 3 статті 360 ЦПК України.

Приймаючи участь в судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції, позивач ОСОБА_4 повністю підтримав доводи своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позову.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у м.Києві Глущенко Оксана Миколаївна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Представник відповідача Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в судове засіданння не з`явився, про день та час розгляду справи судом апеляційної інстанції служба повідомлена у встановленому порядку, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом 1 групи, категорії А, лежачий хворий, з ураженням опорно-рухового апарату, загальне захворювання відповідно до довідки до акту огляду МСЕК за № 134952 від 08.07.2011 року.

05.08.2019 року позивач звернувся із заявою про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ст. ст. 139, 140, 141, 142, 366, 396 КК України відносно нього до Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві. Цього ж дня заява позивача була зареєстрована в канцелярії за № Р-3917.

Слідчим відділом Дніпровського УП ГУНП у м. Києві проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0007553 від 09.09.2019 року , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України. Потерпілим у кримінальному провадженні є громадянин ОСОБА_2 .

Позивач звернувся до слідчого судді з проханням зобов`язати компетентних осіб слідчого відділу Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення на підставі заяви про кримінальне правопорушення від 05.08.2019 року, яка зареєстрована канцелярією за № Р-3917 відповідно до ст. 214 КПК України.

16.08.2019 слідчим суддею Дніпровського районного суду м. Києва Левко В.Б., була винесена ухвала, якою було зобов`язано уповноважену особу Дніпровського УП ГУНП у м. Києві вчинити дію, передбачену ст. 214 КПК України (після подання заяви/повідомлення про вчинення кримінальне правопорушення внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань) за заявою позивача зареєстрованою в канцелярії Дніпровського УП ГУНП в м. Києві 05.08.2019 за № Р- ГУ НП Дніпровського району м. Києва було задоволено клопотання щодо визнання позивача потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

13.07.2020 року слідчим Дніпровського управління поліції ГУ НП м. Києва отримано цінним листом клопотання ОСОБА_4 щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3.

19.07.2020 року на електрону адресу Київської міської прокуратури № 4 була надіслана скарга щодо недотримання уповноваженою особою Дніпровського управління поліції ГУНП в м. Києві розумних строків розгляду клопотання щодо ініціювання проведення судово-медичної експертизи про порушення професійних обов`язків медичними працівниками Київської міської клінічної лікарні № 3.

05.08.2020 року позивач отримав лист № Р-3536/125/50-2020 від 21.07.2020 року від Дніпровського управління поліції ГУ НП м. Києва, де вказано, що клопотання було уважно розглянуто в рамках компетенції, задоволено та приєднано до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0007553 від 09.09.2019 року.

В серпні 2020 року на адресу позивача надійшов лист № 10.34-50-5919 вих-20 від 03.08.2020 року від Київської місцевої прокуратури № 4, в якому зазначено, що були повторно надані вказівки слідчому щодо призначення судово-медичної експертизи відносно працівників КМКЛ № 3 та проведення інших слідчих дій.

19.11.2020 року на електрону адресу Генеральної прокуратури України була надіслана скарга ОСОБА_4 з проханням: зобов`язати уповноважену особу Дніпровського управління поліції ГУ НП м. Києва провести судово-медичну експертизу щодо порушення професійних обов`язків медичними працівниками КМКЛ № 3 на підставі клопотання від 13.07.2020 року, яке зареєстроване за № Р-3536.

Генеральною прокуратурою України скаргу ОСОБА_4 було передано до Київської міської прокуратури, а та, в свою чергу, передала до Київської місцевої прокуратури № 4.

24.12.2020 року позивач отримав лист Київської місцевої прокуратури № 4 № 10.34-50-8771 вих - 20 від 11.12.2020 року в якому вказано, що слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 0007553 від 09.09.2019 року відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 284 КК України, а саме: у зв`язку з тим, що існує не скасована постанова слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 9 цієї частини, у кримінальному провадженні щодо того самого діяння, що розслідувалося із дотриманням вимог щодо підслідності.

26.02.2021 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Марченко М.В. винесла ухвалу, якою скасувала постанову слідчої Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року.

15.03.2021 року слідчою Дніпровського управління поліції ГУ НП м. Києва Петренко Ю.Ю. була винесена постанова про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року на підставі абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України, а саме: у зв`язку із закінченням строків, визначених статтею 219 КПК України.

Уповноваженою особою Дніпровського управління поліції ГУ НП м. Києва не було належним чином повідомлено ОСОБА_4 про закриття вказаного кримінального провадження, відповідно до вимог ч. 4 ст. 280 КПК України.

27.10.2021 року позивач отримав лист № 10.54-50-5177 Вих-21 від 20.10.2021 року від Дніпровської окружної прокуратури м. Києва, де вказано, що слідчим Дніпровського УП ГУНП у м. Києві закрито кримінальне провадження № 0007553 від 09.09.2019 року відповідно до абзацу 14 ч. 1 ст. 284 КПК України.

10.11.2021 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєв С.В. виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_4 на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30.05.2022 року ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року залишено без змін.

Судом також встановлено, що на наданий час триває досудове розслідування по матеріалам кримінального провадження № 0004924 від 02.09.2020 року за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 140, ч. 1, ст. 139, ст. 141, ч.1 ст. 142. ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 396 КК України, де позивача визнано потерпілим, та в межах даного кримінального провадження призначено комісійну судово-медичну експертизу.

Відмовляючи в задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, заподіяної незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суд першої істанції вказав, що позивачем не надано суду будь-яких доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю Дніпровського управління поліції Головного управління національної поліції у місті Києві та погіршенням стану позивача, що є обов`язковою підставою для застосування ст. 1167 ЦК України.

В межах кримінального провадження № 0004924 від 02.09.2020 року призначено комісійну судово-медичну експертизу, ще до звернення позивача з даною позовною заявою до суду, а тому жодних доказів на підтвердження бездіяльності слідчого в межах кримінального провадження і того, що зазначена бездіяльність заподіяла безпосередньо позивачу душевних страждань, а також документів з метою визначення ступеня глибини таких страждань, позивачем у розпорядження суду не надано.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 зазначила, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 Цивільного кодексу України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі №925/1196/18).

При цьому природа такого зв`язку має бути пряма, тобто, дії відповідача мають завдавати шкоду позивачеві як conditio sine qua non («умова, без якої не може бути») (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі №910/10501/19).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2022 року в справі № 686/13686/21 (провадження № 61-20345св21) зазначено, що згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Аналогічний висновок щодо застосування норм матеріального права викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 686/10710/18 (провадження № 61-125св19), від 20 вересня 2021 року у справі № 686/8422/20(провадження № 61-2846св21), від 25 жовтня 2021 року у справі № 686/27099/20 (провадження № 61-6880ск21), від 15 листопада 2021 року у справі № 686/24617/20 (провадження № 61-10922св21).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Відтак, у спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заявлені ОСОБА_1 факти неправомірних дій Головного управління Національної поліції у м. Києві.

Судом встановлено, позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, в розумінні чинного ЦПК України, той факт, що 10.11.2021 року слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва Федосєєв С.В. виніс ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги позивача на постанову слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року.

30.05.2022 року Київський апеляційний суд виніс ухвалу, якою ухвалу слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва від 10.11.2021 року, залишено без змін.

Тобто, наявні судові рішення, які набрали законної сили та якими встановлено законність постанови слідчого Дніпровського УП ГУНП в м. Києві Петренко Ю.Ю. про закриття кримінального провадження № 0007553 від 09.09.2019 року.

Також, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано доказів наявності у позивача фактичних втрат, яких він зазнав у зв`язку з неправомірними діями відповідача, витрат, які ним зроблені або які мають бути зроблені, наявність упущеної вигоди судом апеляційної інстанції також не встановлено. Зазначені обставини повинні бути доведені на підставі належних, достатніх та допустимих доказів (аналогічна за змістом позиція висловлена у подібних правовідносинах Верховним Судом у справі № 757/31785/19-ц від 25 серпня 2022 року).

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що у зв`язку з протиправними діями відповідача він перебував у стані нервового стресу, внаслідок чого значно погіршився стан його здоров`я.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В п.78 Рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19.10.2004 суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. В свою чергу у п.50 Рішення Європейського Суду з прав людини справа «Полтораченко проти України» (заява № 77317/01) 18.01.2005 суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого порушення.

Водночас у справі «Ромашов проти України» від 27.07.2004 (Заява № 67534/01) Європейським судом у п. 52 зазначено, що суд враховує той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути виправленою шляхом лише констатації судом факту порушення. Проте розмір заявленої суми надмірний.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних дій та рішень відповідача.

Ухвалою суду від 21.08.2023 року задоволено частково клопотання позивача та призначено у справі судово-психологічну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». На час проведення експертизи провадження у справі було зупинено.

04.09.2023 року на адресу суду надійшло повідомлення Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» за № 04-05/1848 про неможливість проведення експертизи та повернення матеріалів справи. Неможливість проведення призначеної експертизи обгрунтована відсутністю правового визначення неправомірності дій ( бездіяльності) відповідача ( Національна поліція м.Києва), що виключає використання психологічних критеріїв експертного дослідження. Проведення експертизи можливе лише після судового вирішення факту неправомірної бездіяльності працівників Національної поліції з відповідним рішенням суду.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності складу цивільного правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення 100000 грн моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно надав оцінку ухвалі Київського апеляційного суду від 30 травня 2022 року, колегія суддів відхиляє, оскільки довільне тлумачення кожною із сторін змісту судового рішення не може вважатись безумовною підставою для прийняття судового рішення на користь сторони, без надання суду належних та допустимих доказів, які підтверджують обставини та доводи кожної із сторін справи.

Доводи апеляціної скарги про те, що суд першої інстанції, у порушення вимог ч.4 ст.263 ЦПК України та практики ЄСПЛ (ч.4 ст.10 ЦПК України), поклав на потерпілого громадянина обов`язок довести спричинення йому моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2023 року по справі справа № 757/62500/16-ц.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Саме лише твердження про порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 у справі № 404/7153/20).

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що через бездіяльність органів досудового розслідування не було проведено повне, всебічне та неупереджене розслідування, не було зібрані всі необхідні докази, через що позивач не зміг звернутися до суду з цивільним позовом до Київської міської клінічної лікарні № 3 щодо відшкодування моральної та матеріальної шкоди, колегія суддів відхиляє, так як вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_6 ем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий Судді: