Провадження № 2/522/1471/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

представника позивача адвоката Матвійчука В.В.,

інші учасники справи в судове засідання не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору про внесення змін до договору,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2022 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору про внесення змін до договору.

Позовна заява мотивована тим, що 31.08.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, серія НОМЕР_1 , який було розірвано рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/178/16-ц від 15.04.2016.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір безвідсоткової позики від 11.09.2013, за реєстровим № 554, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайлом І.І. за умови якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 799 300,00 грн, що на момент укладання цього договору по курсу Національного банку України становило 100 000,00 доларів США. Сторони договору домовились, що позичальник зобов`язується у строк до 11.03.2014 у порядку, передбаченому цим договором повернути позикодавцю таку ж суму грошей у розмірі 799 300,00 грн, що на момент укладання цього договору по курсу Національного банку України становило 100 000,00 доларів США. Надалі договором від 06.03.2017 сторони змінили умови первісного договору позики, збільшивши розмір позики, установивши нову дату повернення коштів та змінивши порядок повернення коштів. А саме сума позики з 799 300,00 грн збільшилась до 3 786 688,00 грн. Підписання додаткової угоди від 06.03.2017 було проведено без згоди позивачки, оскільки на той момент вона вже не перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , але підписання додаткової угоди грубо порушує її права, оскільки дана додаткова угода фактично була укладена не для настання обставин, які були вказані в ній. Угода укладалася навмисно лише на 1 місяць з метою збільшення суми заборгованості, та з метою недопущення поділу майна подружжя в подальшому. Договір про внесення змін є недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки при його укладанні воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та сторони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, на момент укладання договору у обох сторін був умисел на фіктивність таких дій. Зміна п. 1 договору позики від 11.09.2013 та п. 3 договору про внесення змін тягне порушення прав позивачки, що виражається у збільшенні суми позики та строків повернення даної суми.

30.12.2022 ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

12.05.2023 від представника ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позов є завідомо безпідставним. Спір має очевидний штучний характер, що є зловживанням процесуальними правами. Фактично ОСОБА_1 намагається здійснити перегляд та забезпечити не виконання судового рішення, яке набрало законної сили у справі № 522/2681/20, яким за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог ТОВ «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Несвітайло І.І., задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у сумі 152 047,67 дол. США, з яких 140 000,00 дол. США заборгованість за позикою, 12 047,67 дол. США 3 % річних від суми заборгованості, за договором позики від 11.09.2013, договором від 06.03.2017 про внесення змін до договору позики. Зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору від 06.03.2017 про внесення змін до договору позики від 11.09.2013 судом залишено без задоволення. У позивачки відсутнє як таке порушене право, відповідно вона безпідставно звернулась з позовом до суду, тим більше з позовом про визнання недійсним договору стороною якого вона не є та який не створює для неї обов`язків, не порушує її права. Крім того зазначає, що позивачкою було пропущено позовну давність, оскільки договір було укладено 06.03.2017, про укладення якого вона знала.

До відзиву додано додатки: докази направлення відзиву іншим учасникам справи; копія рішення від 28.12.2020 у справі № 522/2681/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог ТОВ «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Несвітайло І.І. про заборгованості за договором позики; копія Постанови Одеського апеляційного суду від 22.06.2021 у справі № 522/2681/20; копія Постанови Верховного Суду від 02.02.2022 у справі № 522/2681/20; копія договору позики № 554 від 11.09.2013; копія договору від 06.03.2017 про внесення змін до договору позики № 554 від 11.09.2013; копія листа-відповіді від 15.01.2019 ОСОБА_2 на вимоги ОСОБА_3 повернути борг за договором позики; копія вимоги від 15.01.2019 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернути борг за договором позики; копія вимог від 08.01.2019, від 28.11.2018 ОСОБА_3 до ОСОБА_2 повернути борг за договором позики; копія договору застави від 11.09.2013 між ОСОБА_3 (заставодержателем) та ТОВ «Південна торгова компанія» (в редакції 2006); копія змін до Статуту ТОВ «Південна торгова компанія» від 04.12.2015 (заміна засновника ОСОБА_2 та ОСОБА_4 ); копія протоколу зборів засновників № 4 від 01.08.2013; копія контрактів на поставку мопедів позивачу та ВМД на мопеди; роздруківка з ЄДР інформації про ТОВ «Південна торгова компанія»; роздруківка з ЄДР інформації по ГО «Россток»; копія ухвали від 29.11.2022 у справі № 522/2681/20, що підтверджує представництво ОСОБА_5 ОСОБА_2 ; копія Постанови від 28.10.2021 Південно-західного апеляційного господарського суду у справі № 916/1228/21 за позовом ТОВ «Південна торгова компанія» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання недійсними рішення зборів засновників та договору застави; копія Постанови від 21.04.2021 Одеського апеляційного суду у справі № 522/21945/18 за позовом ТОВ «Південна торгова компанія» до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про відшкодування збитків; копія Рішення від 09.07.2020 Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/21945/18; копія ухвали ВСУ від 22.09.2010 про захист лише наявного права; копія Постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 905/2559/17; копія Постанови Верховного Суду від 12.06.2020 у справі № 333/324/18; копія Постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 158/2229/16-ц; копія Постанови Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 522/16362/16-ц; копія ордеру від 20.04.2023 на представництво інтересів адвокатом Цибулько М.П.

16.05.2024 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

24.09.2024 від представника ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Згідно ч .1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

Верховний Суд у постанові від 05.04.2018 у справі № 405/20/15-ц, провадження № 61-10910св18 дійшов наступного висновку: «Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16).

У ситуації, коли боржник звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги, не зазначивши, які ж його цивільні права та інтереси були порушені (не визнані чи оспорені), то визнання правочину недійсним, як способу захисту, не може бути застосовано».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Судом встановлено, що 11.09.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайло І. І., реєстровий № 554.

Згідно пункту 1 Договору «Позикодавець» ОСОБА_3 при укладенні цього договору позичає, а «Позичальник» ОСОБА_2 приймає у позику грошову суму у розмірі 799 300,00 грн, що еквівалентно 100 000,00 дол. США за курсом Національного банку України на момент укладення цього договору.

Пунктом 2 Договору передбачено, що «Позичальник» ОСОБА_2 засвідчує, що до підписання цього договору він отримав від «Позикодавця» ОСОБА_3 у повному обсязі грошову суму у розмірі 799 300,00 грн, що на момент укладення цього договору за курсом Національного банку України становить 100 000,00 дол. США.

Відповідно до пункту 3 Договору «Позичальник» ОСОБА_2 зобов`язується у строк до 11.03.2014 у порядку, передбаченому цим договором, повернути «Позикодавцю» гр. ОСОБА_3 таку ж суму грошей у розмірі 799 300,00 грн, що на момент укладення цього договору за курсом Національного банку України становить 100 000,00 дол. США.

Пунктом 5 Договору встановлено, що при поверненні позики (в цілому або частково) сторони домовились враховувати зміну комерційного курсу національної валюти долара США відповідно до еквіваленту позики в доларах США, зазначеного в пункті 1 цього договору. Позикодавець має право прийняти виконання зобов`язання (в цілому або частково) в національній валюті або в доларах США за власним вибором.

Для належного забезпечення виконання договору позики 11.09.2013 між ОСОБА_3 та ТОВ «Південна торгова компанія» було укладено договір застави майна загальною вартістю 803 243,90 грн, посвідчений приватним нотаріусом Несвітайлом І.І., зареєстрований в реєстр за № 5.

Відповідно до договору від 06.03.2017 про внесення змін до укладеного 11.09.2013 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договору позики до пунктів 1, 3 Договору внесено зміни.

Пункт 1 договору позики викладено в такій редакції: «1. Позикодавець позичає Позичальнику 3 796 688,00 грн, що еквівалентно 140 000,00 дол. США, згідно курсу Національного банку України станом на 06.03.2017» (п. 1).

Пункт 3 договору позики викладено в такій редакції: «3. Позичальник зобов`язаний повернути Позикодавцеві позику у повному розмірі грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому Позикодавцем, згідно умов цього договору у строк до 06.04.2017» (п. 2).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 у справі № 522/2681/20, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 22.06.2021, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог: Товариство з обмеженою відповідальністю «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Одеської міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Вирішено стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 152 047, 67 дол. США, з яких 140 000, 00 дол. США заборгованість за позикою та 12 047, 67 дол. США 3 % річних від суми заборгованості, а також судовий збір у сумі 10 510, 00 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Південна торгова компанія», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло Ігор Іванович, про визнання недійсним договору про внесення змін до договору позики залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 02.02.2022 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 та постанову Одеського апеляційного суду від 22.06.2021 у справі № 522/2681/20 залишено без змін.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц звернула увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.

Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.

Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений.

Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Обґрунтовуючи свої вимоги у даній справі позивач посилається на те, що оспорюваний правочин впливає на її права та обов`язки, оскільки після розірвання 15.04.2016 рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі № 509/178/16-ц їх шлюбу з ОСОБА_2 , не було вирішено питання щодо поділу майна подружжя. Позивач вважає, що оскільки майно подружжя не було поділено під час розірвання шлюбу, то стягнення з ОСОБА_2 значної суми заборгованості може залишити її без можливості поділу майна та призвести до покладення на неї обв`язку сплати боргу ОСОБА_3 ; оскільки договір позики від 11.09.2013 був укладений за її згоди, то всі зміни до нього також мають укладатись за погодженням з нею; на переконання позивача кошти за договором про внесення змін від 06.03.2017 ОСОБА_2 не отримувались.

Суд зазначає, що належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеній у постанові від 30.06.2020 у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Разом із тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що договір позики від 11.09.2013 було укладено відповідачем в інтересах його сім`ї, а грошові кошти, отримані ОСОБА_2 за вказаним договором позики, були витрачені за погодженням дружини ОСОБА_2 ОСОБА_1 та використані в інтересах їх сім`ї.

Оспорюваний в частині пунктів 1 та 2 договір про внесення змін до договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. 11.09.2013 за реєстровим № 554, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І.І. 06.03.2017 за реєстровим № 127, укладений після розірвання шлюбу між позивачкою та ОСОБА_2 , а тому збільшення суми позики не впливає на її права та обов`язки.

Як вбачається з рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15.05.2016 у справі № 509/178/16-ц у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та усунення перешкод у користуванні будинком, шлюб між сторонами розірвано, дитину залишено на виховання матері, а в задоволенні вимог в частині усунення перешкод у користуванні будинком відмовлено, оскільки як встановлено судом 20.01.2016 відповідачем був здійснений подарунок 1/2 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 малолітньому сину ОСОБА_6 , що підтверджується договором дарування посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською О.В.

Крім того, з моменту розірвання шлюбу і до звернення до суду з даним позовом пройшло вже більше шести років і ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя не зверталась.

Водночас про відсутність вимог до ОСОБА_1 свідчить і рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28.10.2020 у справі № 522/2681/20, яке набрало законної сили, де вимоги ОСОБА_3 за договором позики від 11.09.2013 та договором про внесення змін до договору позики від 06.03.2017 задоволені до одного боржника ОСОБА_2 .

За таких обставин, за відсутності доказів укладення договору позики від 11.09.2013 в інтересах сім`ї, укладення договору про внесення змін до договору позики від 06.03.2017 після припинення шлюбу між позивачкою та боржником ОСОБА_2 , а також наявності судового рішення у справі № 522/2681/20, правові підстави для задоволення даного позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору про внесення змін до договору відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 10.10.2024.