Житомирський апеляційний суд
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.

за участю секретаря судового засідання Журавської Д.П.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №757/27942/24-ц за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року, постановлену під головуванням судді Остапчук Т.В. в м. Київ,

в с т а н о в и в :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій з урахуванням доповнень просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у державному реєстрі речових прав 000.

Заяву обґрунтовувала тим, що їй в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 належить 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 . Зазначає, що вказана квартира була набута 12.04.2012 за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Мисан В.І. в м. Києві, реєстр №75. Вказує, що покупцем за вищевказаним договором є її мати ОСОБА_2 . Стверджує, що договір купівлі-продажу від 12.04.2012 було вчинено зі згоди її батька. Зазначає, що після смерті батька вона прийняла спадщину на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , про що отримала свідоцтво про право на спадщину. Стверджує, що у вказаній квартирі вона була зареєстрована з 2013 року, проте згодом дізналася, що вона з 14.06.2024 знята з реєстрації. Вказує, що 18 червня 2024 року спірна квартира була відчужена її матір`ю ОСОБА_2 ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 18.06.2024, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рудиком В.В та зареєстрований в реєстрі за №3562. Повідомила, що протягом 10 днів нею буде подана позовна заява про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 та про визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 . У зв`язку із наведеним просила задовольнити заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви задоволено частково. Накладено арешт на 1/4 частину квартири, а саме на квартиру, яка розташована в АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна у державному реєстрі речових прав 000. В іншій частині відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що постановлена із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що спірна квартира належала їй на праві особистої власності з моменту придбання 12.04.2012, а тому вона мала право володіти, користуватися та розпоряджатися нею на свій розсуд. Зазначає, що спірна квартира, 18.06.2024 була нею продана. Стверджує, що оскаржувати договір купівлі-продажу за законом мають право тільки сторони договору, у свою чергу ОСОБА_1 не є стороною договору та не є власницею 1/4 частки спірної квартири. Зазначає, що ОСОБА_1 не довела порушення її прав оформленим договором купівлі-продажу від 18.06.2024. Вказує, що право на звернення до суду щодо виділення 1/4 частки спірної квартири ОСОБА_1 втратила на підставі ст. 257 ЦК України, оскільки пропустила строк позовної давності. Враховуючи вищевикладене просила скасувати ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року.

31 липня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Вказує, що в апеляційній скарзі не зазначено в чому полягає незаконність і необґрунтованість ухвали суду першої інстанції. Зазначає, що оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції жодним чином не порушуються права апелянта, адже вона вже не є власником спірної квартири. Стверджує, що позовна заява про визнання права власності у порядку спадкування подана до Печерського районного суду міста Києва 28.06.2024, зареєстрована 02.07.2024, номер справи №757/29819/24-ц. Зазначає, що застосований захід забезпечення позову є співмірним із вимогами позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

За змістом ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту.

При цьому, вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження №12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

З наявних матеріалів справи встановлено, що предметом майбутнього спору є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 та визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.04.2017 ОСОБА_1 належить 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/007204563 від 20.06.2024 ОСОБА_1 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 14.06.2024.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2024 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , спірна квартира відчужена на користь ОСОБА_4 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна від 20.06.2024 власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_4 .

Накласти арешт на спірну квартиру ОСОБА_1 просила з метою подальшого виконання судового рішення.

У доповненнях до заяви про забезпечення позову до подання заяви ОСОБА_1 зазначено майбутніх відповідачів, а саме: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Суд першої інстанції, встановивши, що між учасниками справи майбутнього позову вбачається спір, а також врахувавши ту обставину, що ймовірність утруднення виконання рішення суду існує, адже предметом майбутнього позову ОСОБА_1 є 1/4 частка квартири АДРЕСА_1 , а тому заявник має обґрунтовану підозру про можливість утруднення виконання рішення у майбутньому, дійшов правильного висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом накладення арешту на 1/4 частки спірної квартири.

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження.

При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх.

Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам.

Вказаний захід забезпечення позову є достатнім для забезпечення майбутнього позову, з огляду на зазначені предмет та підстави майбутнього позову, який спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову і захистити інтереси позивача.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що згідно інформації із сайту «Судової влади України» позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності зареєстрована в Печерському районному суді міста Києва 03.07.2024.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

14.08.2024 в Єдиному державному реєстрі судових рішень оприлюднено ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 13.08.2024 про відкриття провадження у цивільній справі №757/29819/24-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна.

З огляду на обставини, які мають значення для правильного вирішення заяви, надавши оцінку співвідношенню негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких ОСОБА_1 звернулася до суду, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підлягає залишенню без змін.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 21 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 10 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді