ПОСТАНОВА

Іменем України

08 жовтня 2024 року м. Кропивницький

справа № 385/201/24

провадження № 22-ц/4809/1040/24

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Голованя А.М. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.

за участі секретаря судового засідання Гончар О.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2024 року, у складі судді Гришак А.М.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу.

В обґрунтування позову зазначала, що рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.05.2023 внаслідок розірвання шлюбу з відповідачем їй відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_3 .

Вказувала, що 07.04.2023 між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів у іноземній валюті в сумі 3000 доларів США. В підтвердження виникнення зобов`язань між сторонами, відповідач видав їй власноручно написану та підписану ним розписку, згідно якої він отримав у неї в борг гроші в сумі 3000 доларів США та зобов`язується їх повернути в строк до 01.01.2024.

Однак, ні в зазначений в розписці строк (01.01.2024), ні станом на день подання позовної заяви, отримані грошові кошти відповідач не повернув.

При спробі зв`язатися з відповідачем, щоб з`ясувати обставини неповернення ним грошових коштів, ОСОБА_2 її ігнорує, на телефонні дзвінки не відповідає.

Посилаючись на викладені обставини, просила суд стягнути з відповідача на її користь суму основного боргу в розмірі 3000,00 доларів США, що еквівалентно 114520,20 грн., за офіційним курсом на день подання позову та понесені судові витрати по справі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 07.04.2023 року в сумі 3000,00 (три тисячі) доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 15.02.2024 року еквівалентно 114520 (сто чотирнадцять тисяч п`ятсот двадцять) грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211 грн. 20 коп. та 6000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Волощук В.В. подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, внаслідок чого висновки суду не відповідають фактичним обставинами справи.

В апеляційній скарзі представник відповідача посилається, зокрема, на те, що після розлучення сторони дійшли згоди щодо поділу майна, яке набуте під час шлюбу, а саме автомобіля та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудам, а саме було вирішено, що відповідач сплатить позивачу половину вартості набутого під час шлюбу майна вартість якого складає 3000 (три тисячі) доларів США.

Зазначав, що свідок - ОСОБА_4 , як адвокат Марущак А.А. запропонував вирішити справу таким чином, щоб відповідач написав розписку про нібито позику коштів, щоб цей факт нібито стимулював відповідача виплатити компенсацію за нерівність частки в майні і позивач не зверталася до суду. Але розписка носила формальний характер так як жодних коштів при її написанні не передавалось від відповідача позивачу.

Тобто фактично дана розписка була написана для гарантії сплати відповідачем позивачу половини вартості спільного майна подружжя в рахунок його компенсації.

Зауважив, що згідно розписки від 07.04.2023 року, ОСОБА_2 зобов?язався повернути суму боргу 3000 USD до 01.01.2024 року. При цьому, зміст розписки не містить відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем цих грошових коштів. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі коштів відповідачу.

Просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 заперечив проти доводів апеляційної скарги. Вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку за результатами розгляду справи, оскільки встановлено що боргова розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов?язанням їх повернення, дати отримання коштів (07.04.2023), а також дати їх повернення - 01.01.2024.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду залишити без змін.

Суд першої інстанції встановив такі обставини

Згідно копії розписки від 07.04.2023 року, оригінал якої було досліджено судом в судовому засіданні, ОСОБА_2 позичив (взяв у борг) у ОСОБА_6 3000,00 доларів США, позичені гроші зобов`язався повернути ОСОБА_6 до 01.01.2024 року (а.с. 8).

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 15.05.203 року, справа №385/630/23, розірвано шлюб поміж ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_6 відновлено дошлюбне прізвище ОСОБА_3 (а.с. 11-12).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Сторони, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання апеляційного суду не з?явилися.

Представник відповідача ОСОБА_7 подав заяву про розгляд справи без його участі та участі відповідача, просив задовольнити апеляційну скаргу.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов суд прийшов до висновку, що надана позивачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів (07.04.2023), а також дати їх повернення 01.01.2024.

Відповідач ОСОБА_2 не виконав умов укладеного із позивачем ОСОБА_1 договору позики, оформленого розпискою від 07.04.2023, оскільки у визначений сторонами у договорі строк кошти в розмірі 3000,00 доларів США не повернув, тому боржник зобов`язаний сплатити позивачу вказану суму боргу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. (ст. 11 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору, зміст його умов, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц, від 10 серпня 2022 року у справі № 504/369/18.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, дав належну оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов обґрунтованого висновку про наявність між сторонами відносин, які виникли з договору позики, а відповідною розпискою підтверджується як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

Так, у власноручно написаній ОСОБА_2 розписці від 7.04.2023, останній вказав, що взяв у борг 3 000 грн. у ОСОБА_6 та зобов?язується повернути їх відповідачу до 01 січня 2024 року.

Зміст вказаної розписки про отримання грошових коштів свідчить про фактичне отримання грошей у позику та про наявність у ній зобов`язання їх повернення.

При цьому, відповідач договір позики не оспорював, в тому числі за його безгрошовістю.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України вказує на те, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Таким чином, суд встановив справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшов правильного висновку про укладення договору позики.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування показів свідка адвоката Волошина М.Г. не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Пунктом 2 частини 1 статті 70 ЦПК України передбачено, що не можуть бути допитані як свідки особи, які за законом зобов`язані зберігати в таємниці відомості, що були довірені їм у зв`язку з наданням професійної правничої допомоги або послуг медіації під час проведення позасудового врегулювання спору, - про такі відомості.

Адвокатською таємницею є будь-яка інформація, що стала відома адвокату, помічнику адвоката, стажисту адвоката, особі, яка перебуває у трудових відносинах з адвокатом, про клієнта, а також питання, з яких клієнт (особа, якій відмовлено в укладенні договору про надання правової допомоги з передбачених Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» підстав) звертався до адвоката, адвокатського бюро, адвокатського об`єднання, зміст порад, консультацій, роз`яснень адвоката, складені ним документи, інформація, що зберігається на електронних носіях, та інші документи і відомості, одержані адвокатом під час здійснення адвокатської діяльності.

Отже, з моменту укладення договору дані, що стали відомі адвокату, документи, отримані під час надання правової допомоги, набувають статусу адвокатської таємниці.

З пояснень адвоката Волошина М.Г. вбачається, що інформація про існування договірних відносин між сторонами щодо спірної позики йому стала відома під час надання ним професійної правничої допомоги позивачу за дорученням Голованівського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 30.03.2023, № 34 у справі про поділ спільного майна подружжя.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст. 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги покази свідка ОСОБА_4 і колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом першої інстанції, враховуючи встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, встановлено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем та кошти, отримані у позику, не повернуті, у зв`язку із чим наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_8 на користь позивача суми боргу за договором позики.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша стаття 81 ЦК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин.

Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 05 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя А.М. Головань

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний