Провадження № 22-ц/4808/1388/24
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Б. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Томин О.О., Луганської В.М.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представника апелянта, лікаря-психіатра, законного представника ОСОБА_1 , адвоката Синишина П.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою в.о. завідуючого відділенням стаціонару Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» ОСОБА_2 про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2024 року під головуванням судді Атаманюка Б.М. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року в.о. завідуючого відділенням стаціонару КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» ОСОБА_2 звернулася із заявою відносно недієздатного ОСОБА_1 про надання особі психіатричної допомоги у примусовому порядку.

В обґрунтування заяви зазначила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до рішення Богородчанського районного суду від 18.09.2023 визнаний недієздатним та йому призначено опікуна - ОСОБА_3 (термін дії рішення суду 2 роки), був госпіталізований 14.09.2024 вКНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради». Комісія лікарів-психіатрів центру підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію згідно Закону України «Про психіатричну допомогу» та дійшла висновку, що обстеження і (або) лікування особи можливе тільки при судовому контролі.

Просила ухвалити рішення про примусову госпіталізацію ОСОБА_1 у психіатричному закладі.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою в.о. зав. відділенням стаціонару КНП «Прикарпатський Обласний Клінічний центр психічного здоров`я» Івано-Франківської обласної ради ОСОБА_2 про госпіталізацію недієздатного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу.

У апеляційній скарзі КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» посилається на незаконність ухвали суду першої інстанції.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що госпіталізація недієздатних осіб повинна здійснюватися за згодою органу опіки та піклування, а не в судовому порядку.

Госпіталізація недієздатної особи за рішенням органу опіки та піклування є неконституційною. Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2018 року № 13-р/2018 визнає, що положення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» (в частині, що дозволяє госпіталізацію недієздатної особи за згодою органу опіки та піклування без судового рішення не відповідає Конституції України та є неконституційним.

Таким чином, примусова госпіталізація недієздатної особи можлива виключно за рішенням суду.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право на судовий захист своїх прав та свобод.

Ухвала суду першої інстанції, яка дозволяє вирішення питання примусової госпіталізації виключно органом опіки та піклування, порушує це право, позбавляючи недієздатну особу можливості судового захисту.

Просить скасувати ухвалу суду, відкрити провадження у справі та ухвалити рішення про госпіталізацію недієздатного ОСОБА_1 вКНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» в примусовому порядку.

Учасники справи правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні представник апелянта та лікар-психіатр апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Законний представник ОСОБА_1 та адвокат Синишина П.Є. не заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Прокурор в засідання апеляційного суду не з`явився, хоча був належним чином повідомлені про день, час і місце слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради», лікаря-психіатра ОСОБА_2 , законного представника ОСОБА_1 та його адвоката, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ураховуючи таке.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з 10.06.2018 набрали чинності зміни до ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» відповідно до яких особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Законний представник особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, сповіщає орган опіки та піклування за місцем проживання підопічного про згоду його підопічного на госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги не пізніше дня, наступного за днем надання такої згоди. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду. Згода на госпіталізацію фіксується в медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 відповідно до рішення суду визнаний недієздатним, йому призначено опікуна та дійшов висновку, що за відсутності згоди недієздатної на примусову госпіталізацію, питання примусової госпіталізації повинно вирішуватися за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, на підставі звернення до цього органу законного представника недієздатної особи, тому слід відмовити у відкритті провадження у цій справі, оскільки заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як існує інший порядок вирішення питання госпіталізації недієздатної особи.

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таких мотивів.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.

Кожному гарантується право звернутись із конституційною скаргою до Конституційного Суду України з підстав, установлених цією Конституцією, та у порядку, визначеному законом.

Кожен має право після використання всіх національних засобів юридичного захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Ця норма кореспондує з нормою Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується зі статтею 13 Конвенції.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Згідно ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку.

Згідно ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника закладу з надання психіатричної допомоги про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до рішення Богородчанського районного суду від 18.09.2023 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнаний недієздатним, йому призначено опікуна- ОСОБА_3 (термін дії рішення суду 2 роки) (а.с. 5-6).

Заявник звернулася із заявою щодо госпіталізації в примусовому порядку вКНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» особи, яка є недієздатною.

Питання госпіталізації недієздатної особи без її усвідомленої згоди до закладу з надання психіатричної допомоги розглядав Конституційний Суд України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положення третього речення частини першої статті 13 в первинній редакції Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III, згідно з яким «особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна».

За наслідками розгляду зазначеного питання Конституційний Суд України дійшов висновку про необхідність здійснення судового контролю над втручанням у право на свободу та особисту недоторканність недієздатної особи під час її госпіталізації до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, роз`яснивши, що така госпіталізація має відбуватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина та «виключно за рішенням суду».

Конституційний Суд України у Рішенні від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016 положення третього речення частини першої статті 13 Закону в первинній редакції (Закон України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III) «у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю» визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

У рішенні Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016 зазначено, що «до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду» (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Отже, правове регулювання відносин щодо госпіталізації недієздатної особи без її усвідомленої згоди до психіатричного закладу здійснювалося на підставі положень частин першої, другої статті 29, частини першої статті 55 Основного Закону України з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, яким встановлено заборону на таку госпіталізацію без рішення суду.

Це правове регулювання передбачало обов`язковий судовий контроль над втручанням у право відповідної категорії недієздатних осіб на свободу та особисту недоторканність, тобто конкретну юридичну гарантію реалізації прав людини на судовий захист, свободу та особисту недоторканність, передбачених частиною першою статті 29, частиною першою статті 55 Конституції України.

Верховна Рада України 14 листопада 2017 року прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання психіатричної допомоги» № 2205, згідно з яким, зокрема, частину першу статті 13 України «Про психіатричну допомогу» викладено в такій редакції: «Особа, яка досягла 14 років, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги на прохання або за письмовою згодою її батьків чи іншого законного представника. У разі незгоди одного з батьків або за відсутності батьків госпіталізація особи віком до 14 років (малолітньої особи) до закладу з надання психіатричної допомоги проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення іншого законного представника зазначеної особи до цього органу і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги добровільно - на її прохання або за її усвідомленою письмовою згодою. Законний представник особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, сповіщає орган опіки та піклування за місцем проживання підопічного про згоду його підопічного на госпіталізацію до закладу з надання психіатричної допомоги не пізніше дня, наступного за днем надання такої згоди. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду. Згода на госпіталізацію фіксується в медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра».

Аналіз положень шостого речення частини першої статті 13 Закону дає підстави стверджувати, що недієздатну особу, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізують до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою), ухваленим органом опіки та піклування, тобто без рішення суду.

Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо надання психіатричної допомоги» № 2205 введено в дію 10 червня 2018 року.

Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2018 року № 13-р/2018 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення шостого речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III зі змінами, якими передбачено, що особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, госпіталізується до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке ухвалюється не пізніше 24 годин з моменту звернення до цього органу законного представника зазначеної особи і може бути оскаржено відповідно до закону, у тому числі до суду.

Ухвалено, що положення шостого речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-III зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Відповідно до частини першої статті 97 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України у рішенні підтвердив юридичну позицію, викладену ним у Рішенні від 1 червня 2016 року № 2-рп/2016, та встановив такий порядок виконання цього Рішення: до законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією недієздатної особи, яка за станом свого здоров`я не здатна висловити прохання або надати усвідомлену письмову згоду, до закладу з надання психіатричної допомоги така госпіталізація можлива лише за рішенням суду (п. 4 мотивувальної частини рішення).

Таким чином, у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що за відсутності згоди недієздатної на примусову госпіталізацію, питання примусової госпіталізації повинно вирішуватися за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, на підставі звернення до цього органу законного представника недієздатної особи.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що заява в.о. завідуючого відділенням стаціонару КНП «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» ОСОБА_2 про госпіталізацію недієздатного ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до психіатричного закладу не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, так як існує інший порядок вирішення питання госпіталізації недієздатної особита про відмову у відкритті провадження за вказаною заявою.

Згідно вимог пункту 4 частини першої статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржувана ухвала перешкоджає подальшому провадженню у справі та постановлена судом з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України.

Керуючись ст. 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я Івано-Франківської обласної ради» задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 19 вересня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 10 жовтня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.О. Томин

В.М. Луганська