Головуючий у І інстанції Головко Ю.Г.
Провадження №22-ц/824/1923/2024 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Гуля В.В.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 24.10.2018 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 взяв у неї в борг кошти в сумі 40 000,00 доларів США (1 089 932 грн. за курсом НБУ на день подання позову), що підтверджується розпискою, яку відповідач написав власноруч з проставленням свого підпису.

Під час укладення вказаного договору позики були присутні свідки, які також поставили свої підписи і відомості про яких відповідач особисто вказав у розписці: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідач у розписці зазначив, що кошти ним взято в борг на будівництво культурного та офісно-житлового комплексу по АДРЕСА_1 .

Відповідно до розписки відповідач зобов`язався повернути кошти позивачу до 27.12.2018 року, що ним зроблено не було, не зважаючи на численні вимоги позивача про повернення боргу.

Оскільки відповідачем не виконані зобов`язання по поверненню боргу, позивач і звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за договором позики у розмірі 40 000,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1 089 932,00 грн., а також 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за незаконне користування коштами у розмірі 97 466,80 грн. Також позивач просила стягнути з відповідача сплачений нею по справі судовий збір у розмірі 11 350,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 40 000 доларів США, що відповідно до курсу НБУ на день звернення до суду становить 1 089 932 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних за користування коштами в сумі 97 466 грн. 80 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 11 350,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що позивачка просила суд стягнути з нього 40 000,00 доларів США, однак частину грошових коштів в розмірі 15 000,00 доларів США він особисто повернув дочці позивачки ОСОБА_5 . Вказану обставину могла підтвердити сама позивачка та її дочка, яких він просив викликати та допитати в якості свідків.

Суд першої інстанції невмотивовано відхилив вказане клопотання, внаслідок чого припустився неповноти судового розгляду, чим порушив вимоги ст. 263 ЦПК України та ухвалив необґрунтоване рішення без повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції невмотивовано відхилив клопотання відповідача та обґрунтував оскаржуване рішення лише доказами, наданими позивачем. Тим самим, суд першої інстанції грубо порушив принцип змагальності сторін, закріплений ст. 12 ЦПК України.

Також відповідач у скарзі посилався на безпідставність стягнення з нього на користь позивача 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки згідно пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Крім того відповідач у скарзі посилається на допущені судом порушення норм процесуального закону, зокрема, у резолютивній частині рішення вказано про часткове задоволення позовних вимог, натомість вона не містить жодних висновків суду про залишення частини вимог без розгляду чи закриття провадження, що є порушенням ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Також апелянт у скарзі зазначив, що рішенням позовні вимоги були задоволені частково, однак, всупереч вимогам ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд першої інстанції стягнув з ОСОБА_1 судовий збір в повному обсязі, а саме в розмірі 11 350,00 грн., що свідчить про незаконність рішення через порушення вимог ст. 263 ЦПК України при його ухваленні.

Апеляційним судом виконаний процесуальний обов`язок щодо направлення ОСОБА_2 за останньою відомою адресою копії апеляційної скарги та ухвали про відкриття провадження. Таким чином, ОСОБА_2 , повідомлена про розгляд справи, не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо доводів і вимог апеляційної скарги відповідача до апеляційного суду не направила.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Коваль М.С. проти задоволення скарги відповідача заперечила та просила рішення суду залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Відповідач ОСОБА_1 , належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явився, однак його неявка згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, на підтвердження укладення якого та його умов, відповідачем власноруч складено розписку, за умовами якої відповідач 24.10.2018 року позичив у позивачки 40 000,00 дол. США, з кінцевим терміном повернення до 27.12.2018 року (а.с.10-11).

Також встановлено, що відповідач уникає сплати боргу, отриманої суми позики до зазначеної у розписці граничної дати не повернув, на неодноразові звернення позивачки з приводу повернення коштів не реагує та борг не погасив.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з його обгрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Наведені правові висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17 (провадження № 61-1899св20).

Наявна в матеріалах справи розписка від 24.10.2018 року підтверджує боргове зобов`язання відповідача, оскільки містить умови отримання позичальником від позикодавця в борг коштів, дату отримання та повернення коштів та розмір позики, отже є належним, допустимим та достовірним доказом, який підтверджує факт існування між сторонами боргових відносин.

При цьому, апеляційний суд зауважує, що відповідач в суді першої інстанції не заперечував факт отримання від ОСОБА_2 у борг коштів в розмірі 40 000,00 доларів США, про що ним особисто вказано у розписці від 24.10.2018 року.

Враховуючи те, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами підтверджується факт існування між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргового зобов`язання, згідно якого ОСОБА_2 надала у позику ОСОБА_1 кошти у розмірі 40 000,00 доларів США, які останній не повернув в обумовлений у розписці строк, законним та обґрунтованим є висновок суду про наявність підстав для задоволення вимог позивачки про стягнення з відповідача належних їй коштів у вищевказаному розмірі.

Погоджується колегія суддів і з рішенням суду в частині застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних, оскільки згідно частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки між сторонами існує грошове зобов`язання, у якому відповідач не виконав свій обов`язок по поверненню коштів позивачу, обґрунтованим є висновок суду про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних від простроченої суми у визначеному позивачем розмірі - 97 466 грн. 80 коп.

Доводи апеляційної скарги відповідача про повернення ним частини боргу шляхом передачі коштів у розмірі 15 000,00 доларів США дочці позивачки, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем на підтвердження цих доводів суду не надано належних та допустимих доказів, що є його обов`язком в силу приписів ст. 81 ЦПК України.

Необгрунтованими є і доводи скарги про те, що позичальник звільнений від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, під час воєнного та надзвичайного стану, що передбачено п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відтак, 3% річних не мали бути враховані судом при визначенні розміру стягнутої з відповідача заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що 3% річних стягнуті судом за період з грудня 2018 по грудень 2021 року, тобто за період часу, який передував введенню в Україні військового стану, отже стягнення судом з відповідача 3% річних норм закону жодним чином не порушує, а навпаки, відповідає їм.

Відхиляються апеляційним судом і доводи скарги про те, що суд, частково задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_2 , безпідставно стягнув з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір у повному обсязі - 11 350,00 грн.

Так, з матеріалів справи вбачається, що звернувшись з позовною заявою до суду, ОСОБА_2 заявила вимоги щодо стягнення з ОСОБА_1 на свою користь суми основного боргу у розмірі 40 000,00 дол. США (в грн. еквіваленті 1 089 932,00 грн.) та 3 % річних у розмірі 97 466,80 грн., що і було задоволено судом у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені у повному обсязі, судом із дотриманням вимог ст. 141 ЦПК України правомірно покладено на відповідача понесений позивачем по справі судовий збір у розмірі 11 350,00 грн., що підтверджується наявною у справі квитанцією №64507 від 20.12.2021 року (а.с.6). При цьому, зазначення судом у резолютивній частині рішення про часткове задоволення позову може свідчити про допущену судом описку та не дає підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість судового рішення.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення не спростовують, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норми процесуального права може бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, з повним, всебічним та об`єктивним з`ясуванням усіх обставин справи та перевіркою їх наявними у справі доказами.

Інші доводиапеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому,докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги відповідача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 березня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: