Справа №295/4167/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.01.2024 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючого - судді Кузнєцова Д.В.,

за участі секретарів с/з Таран В.О., Савченко Т.В., Карпішиної С.С.,

представника позивача - адвоката Колупаєва В.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Сидорчука М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна про визнання договору дарування договором купівлі-продажу, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 28.08.1997 року уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 , від якого мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За словами позивача, з 2022 року фактично шлюбні відносини припинені, сторони проживають окремо, однак вирішити питання поділу спільного майна подружжя в добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 не бажає. Як слідує зі змісту позову, ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 19.04.2022 року у справі №295/2349/22 було відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю, натомість відповідач звернувся із зустрічною позовною заявою про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя. Отримавши позовну заяву відповідача про збільшення позовних вимог від 14.10.2022 року, позивач дізналась, що 15.12.2003 року замість договору купівлі-продажу земельної ділянки був фактично укладений договір дарування останньої. Як стверджує позивач, в грудні 2003 року вона домовилась з відповідачем ОСОБА_5 купити належні їй 82/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим вони погодили всі істотні умови договору купівлі-продажу, включаючи вартість. За словами позивача, на придбання вказаного нерухомого майна вона позичила кошти у ОСОБА_6 . Оскільки все нерухоме майно було оформлено на відповідача ОСОБА_2 , то і земельна ділянка, яка купувалась для зведення майданчика для паркування автомобілів відвідувачів, - також на ім`я ОСОБА_2 . В день оформлення угоди позивач надала ОСОБА_2 кошти для укладення договору купівлі-продажу і останній самостійно поїхав до приватного нотаріуса. Жодної домовленості про укладення договору дарування між позивачем та відповідачами не було і не могло бути, оскільки ОСОБА_1 не перебувала з подружжям ні в родинних, ні в дружніх стосунках, а тому не було ніяких підстав безоплатно передавати майно в дар. Згоди ОСОБА_2 на оформлення договору дарування позивач не надавала, до приватного нотаріуса не їздила та відповідно не була присутня при оформленні документів. Повернувшись, ОСОБА_2 повідомив, що розрахунок відбувся та всі документи підписані, при цьому останні не показував. На переконання ОСОБА_3 , всі ці обставини підтверджують лише те, що договір дарування частини будинку та земельної ділянки, укладений 15.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , є удаваним правочином, що приховує інший правочин, - договір купівлі-продажу, який насправді вони вчинили.

З огляду на викладене, позивач просить визнати договір дарування частини будинку та земельної ділянки, укладений 15 грудня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Раїсою Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №3731, договором купівлі-продажу.

Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20 квітня 2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі та вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача - адвокат Колупаєв В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Суду пояснив, що гроші ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 , а вона в подальшому передала ОСОБА_2 , а він вже ОСОБА_1 . За словами адвоката, йому невідомо чи складалась розписка або будь-який документ за фактом передачі коштів. Позивач до нотаріуса не заходила і ніяких заяв там не підписувала. Також не знає хто ще міг бути присутній під час укладення договору дарування у нотаріуса. Про договір дарування частини житлового будинку та земельної ділянки довіритель дізналась із заяви ОСОБА_2 про збільшення розміру позовних вимог від 14.10.2022 року.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що була домовленість в 2003 році між нею та ОСОБА_2 і його дружиною щодо продажу будинку із земельною ділянкою за 3 000 дол. США. ОСОБА_2 сказав, що все оформить. Вона прийшла до приватного нотаріуса Рогальської Р.І. і підписала, як гадала, договір купівлі-продажу. У нотаріуса були лише вона і ОСОБА_2 . Брат позивача - ОСОБА_6 надав гроші для купівлі ділянки. Ці гроші ОСОБА_2 передав їй і вони поїхали до нотаріуса підписати договір. Відповідач не пригадує чи складалась розписка за фактом передачі коштів чи ні.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Сидорчук М.В. в судовому засіданні позов не визнав, просив застосувати строки позовної давності. За словами представника, в 2003 році був укладений договір дарування та він не уявляє, що дружина його довірителя так довго перебувала у шлюбі і не знала в який спосіб набувалось майно. Доказів укладення саме договору купівлі-продажу немає, зокрема, розписки. Вважає, що ОСОБА_1 та позивач змовились і її визнання позову не слід брати до уваги. Покази свідка просив оцінити критично, так як він брат позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 , який є братом позивача, надав пояснення про те, що в 2000 роках позивач і ОСОБА_2 не працювали та останній запропонував створити спільний бізнес. За словами свідка, він був інвестором, купували за його кошти будинок по АДРЕСА_3 . Потім ОСОБА_2 дізнався, що поруч по АДРЕСА_1 продається частина будинку і земельна ділянка. За словами свідка, він передав позивачу 10 000 дол. США з такою метою, що 4 000 дол. США піде на купівлю земельної ділянки, а 6 000 дол. США на благоустрій. До цього часу свідок вважав, що ця ділянка куплена і тільки при спорі про поділ майна дізнався, що земельна ділянка була подарована ОСОБА_2 . Відповідаючи на питання свідок пояснив, що позивач у 2006 році склала розписку про отримання 135 000 дол. США на купівлю земельної ділянки (в цю суму входили 10 000 дол. США), проте свідок не пам`ятає точно коли була передана розписка. Позивач повинна була на вимогу повернути кошти. Поки повернуті лише відсотки, 10 000 дол. США не повернуті.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, та оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що 28.08.1997 року Зарічанською сільською радою Житомирського району Житомирської області між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був зареєстрований шлюб, актовий запис №9. Прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_1 » (а.с. 8).

15.12.2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини будинку та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Рогальською Р.І. та зареєстрований в реєстрі за №3731. За умовами договору, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар 82/100 частин жилого будинку за АДРЕСА_1 , та 294 кв.м земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована за тією ж адресою. Дар сторони оцінили в сумі 24 635 грн. (а.с. 9).

Факт належності ОСОБА_2 на праві приватної власності 82/100 частин будинку АДРЕСА_1 підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.02.2004 року (а.с. 10).

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №111072 ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0421 га по АДРЕСА_1 . Цільове призначення (використання) земельної ділянки - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер ділянки - :04:032:0005 (а.с. 11).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оспорюваний договір укладено у 2003 році, тому правовідносини сторін регулюються нормами чинного на час укладення цього договору Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до частини першої статті 41 ЦК УРСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 58 ЦК УРСР, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Як роз`яснено у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених процесуальним законом засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінально караних діянь.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності можуть застосовуватися лише у разі, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, сторона має довести:

1) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Згідно зі статтями 243, 244 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Договір дарування на суму понад 500 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 цього Кодексу, відповідно до якої договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що оспорюваний договір дарування жилого будинку та земельної ділянки укладено у письмові формі та нотаріально посвідчено, тобто він відповідає вимогам щодо форми та змісту договору дарування нерухомого майна, укладеного між фізичними особами, між сторонами договору не настали інші права та обов`язки, ніж передбачені договором дарування, а позивач не надала суду доказів того, що сторони договору дарування - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяли свідомо з метою приховати інший правочин, та мали на меті укладення саме договору купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки, а не договору дарування, зокрема, не надала доказів оплатності цього договору (документ про переказ коштів, розписка тощо). Відтак, суд дійшов висновку, що у позові слід відмовити по суті. При цьому суд не враховує як доказ показання свідка ОСОБА_6 про оплатність оспорюваного договору, оскільки ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків.

Представником відповідача - адвокатом Сидорчуком М.В. заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 ЦК УРСР.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Схожі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову у зв`язку з недоведеністю позовних вимог, відсутністю порушеного права, суд не розглядає питання спливу позовної давності як однієї з підстав для відмови в задоволенні позову.

Подібний правовий висновок щодо застосування відповідних норм права у справі про визнання правочину удаваним, застосування позовної давності викладено Верховним Судом у постановах від 24 червня 2021 року у справі №404/5851/18 (провадження № 61-17620св20), від 05 жовтня 2020 року у справі №521/2699/14-ц (провадження № 61-50св19) та враховується судом першої інстанції відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2-5, 10-13, 76-81, 89, 141, 176, 259, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач - 1: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_7.

Відповідач - 2: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: Приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Рогальська Раїса Іванівна, адреса: АДРЕСА_6 .

Дата складення повного судового рішення - 29.01.2024.

Суддя