КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/9559/22 Головуючий у 1 інстанції: Якусик О.В.
провадження № 22-ц/824/6353/2024 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

07 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Кулікової С.В., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «Епіцентр К», в якому просив стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 96 894,40 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у період від 01 липня 2014 року до 01 серпня 2022 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Епіцентр К» на посаді юрисконсульта юридичного відділу.

Вказував, що наказом ТОВ «Епіцентр К» від 22 липня 2022 року №210/п позивач звільнений від 01 серпня 2022 року за угодою сторін.

Однак, як стверджує позивач, йому не нараховувалася та не виплачувалася заробітна плата за березень, квітень та травень 2022 року, а за червень 2022 року нараховано не повний розмір заробітної плати, а тому вона підлягає стягненню, виходячи з розміру середньої місячної заробітної плати за останній рік.

Крім цього, у зв`язку з невиплатою позивачу належних при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки з розрахунку середньоденної заробітної плати у сумі 1 401,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування скарги вказує, що суддею Дарницького районного суду м. Києва, було порушено норми Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, пункту 10 частини 3 статті 2 та статей 121, 275, чим було грубо порушено його законні права та інтереси, як апелянта.

Вказує, що в рішенні Дарницького районного суду м. Києва наявні факти щодо доказів, поданих відповідачем (Товариством з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К»), які суперечать одне одному, а саме: суд зазначає, що 03 березня 2023 року ТОВ «Епіцентр К» подало відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що від 24 лютого 2022 року позивач не виконував покладені на нього посадові обов`язки, не виходив на роботу, у зв`язку з чим у роботодавця були відсутні підстави для виплати заробітної плати, а при звільненні позивача здійснено усі передбачені законодавством розрахунки, у тому числі, виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку.

В той же час, відповідно до довідок №5/8 від 08 серпня 2022 року, №6/8 від 08 серпня 2022 року ТОВ «Епіцентр К» нараховувало позивачу заробітну плату, а саме: у лютому 2022 року - 27 329,19 грн, у червні 2022 року - 12 422,36 грн, у липні 2022 року -

27 329,19 грн.

Крім того, відповідач надав докази, відповідно до яких позивач нібито від 24 лютого 2022 року до 01 червня 2022 року був відсутній на роботі. Від 01 червня 2022 року до 12 червня 2022 року перебував у відпустці, від 13 червня 2022 року до 18 липня 2022 року - був відсутній на роботі, від 19 липня 2022 року до 30 липня 2022 року - перебував у відпустці, 01 серпня 2022 року - був відсутній на роботі. З переліченого правдивим є лише факт перебування у відпустці у зазначені строки.

Таким чином, наголошує на неправдивості доказів, поданих відповідачем, які позивачем не були визнані.

Виходячи з тверджень відповідача, ОСОБА_1 було виплачено компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку, тим не менш, він використав основну щорічну відпустку в періоди від 01 червня 2022 року до 12 червня 2022 року та від 19 липня 2022 року до 30 липня 2022 року, загальною тривалістю 24 календарні дні, що підтвердив сам відповідач у поданих доказах.

Між тим, згідно з доказами відповідача, позивач не виходив на роботу від 24 лютого 2022 року до 01 серпня 2022 року. В даному випадку відповідач дискредитує себе тим, що при такому розвитку подій у нього не було підстав нараховувати відповідачу заробітну плату у липні 2022 року в розмірі 27 329,19 грн.

Позивач в своїх доводах також просив суд звернути увагу на те, що в тому випадку, якщо він, за словами відповідача, з початку військової агресії рф та до моменту звільнення перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки, то відповідач мав би звільнити його за прогул, але відповідач це не зробив не зі своїх благородних міркувань, відповідно до яких начебто звільнення за прогул під час ведення в цій місцевості бойових дій не могло мати місця, а виключно через те, що підстав для звільнення не було, оскільки позивач сумлінно виконував свої обов`язки.

Крім того, якщо співробітник не виходить систематично на роботу в період дії воєнного стану, то мало б місце занепокоєння з боку роботодавця та спроби встановити зв`язок з підлеглим, а таких дій відповідачем не було вчинено.

Вказує, що суд наголосив на тому, що позивач не ініціював проведення відповідними державними органами перевірки з питань додержання відповідачем законодавства про працю при складанні та заповненні табелів обліку робочого часу та не ініціював питання про притягнення до відповідальності посадових осіб, уповноважених на ведення обліку робочого часу працівників ТОВ «Епіцентр К», за внесення недостовірних відомостей до табелів обліку. Даний аргумент суду є доволі сумнівним, беручи до уваги те, що раніше ОСОБА_1 жодного разу не бачив заповнених табелів обліку робочого часу, складених на його ім`я і тим паче, не перевіряв їх коректність. Порядок ведення табеля обліку робочого часу не передбачає можливість чи обов`язок ознайомлення працівника з ним.

Також, позивач продовжував працювати, не зважаючи на ненарахування заробітної плати протягом такого довгого терміну, розраховуючи на її отримання, підозрюючи та сподіваючись, що така затримка зумовлена складністю організаційного процесу на місці роботи, який виник внаслідок дії воєнного стану та активних бойових дій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Епіцентр К» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення cyдy першої інстанції - без змін.

Вказує, що позивач після початку військової агресії Російської Федерації від 24 лютого 2022 року перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки/трудові функції, у ТОВ «Епіцентр К» відсутні правові підстави здійснювати виплату заробітної плати лише за факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем.

ТОВ «Епіцентр К» при звільненні позивача здійснено усі передбачені законодавством розрахунки, в тому числі, виплату компенсації за невикористану основну щорічну відпустку, що підтверджується довідками, наданими позивачем. Отримання грошових коштів, відображених в довідках, не заперечується позивачем.

Вважає, що строки розгляду справи судом першої інстанції жодним чином не впливали та не можуть впливати на правильність вирішення спору по суті, а також законність і об`єктивність прийнятого судом першої інстанції рішення.

Рішення суду першої інстанції є таким, що прийнято у відповідності до норм як матеріального так і процесуального права.

Відповідачу не зрозуміло, про які розбіжності та суперечності щодо виплати заробітної плати в оскаржуваному рішенні йде мова, про що зазначає позивач в апеляційній скарзі.

Відповідач стверджує та стверджував, що позивачу виплачувалася заробітна плата тільки за ті дні, коли він виконував свої трудові функції. За період коли позивач свої трудові функції не виконував, відповідач виплату заробітної плати не здійснював.

При звільненні позивачу були здійснені у повному обсязі усі передбачені законодавством виплати, у т.ч. за невикористану відпустку, оскільки за весь відпрацьований у ТОВ «Епіцентр К» період у позивача, незважаючи на взяту відпустку, лишився незначний період невикористаної відпустки.

Зазначає, що якщо позивач вважає, що йому було невірно обраховано період та кількість днів невикористаної відпустки, то потрібно надати конкретні докази або доводи з обґрунтуванням, в чому полягає їх неправильність.

Відповідач вважає, що у позивача відсутні підстави стверджувати, що відповідач дискредитує себе тим, що виплачує при звільненні компенсацію за невикористану відпустку.

ТОВ «Епіцентр К» продовжує наполягати та стверджує, що позивач з початку військової агресії рф та до моменту звільнення перестав виходити на роботу та виконувати трудові обов`язки, що підтверджується наданими до суду витягами з табелів обліку робочого часу.

ТОВ «Епіцентр К» заявляло, що обставини з приводу невиходу на роботу та невиконання трудових обов`язків позивачем також можуть бути підтверджені посадовими особами ТОВ «Епіцентр К», зокрема, безпосереднім керівником позивача (начальником юридичного відділу), керівництвом відділу персоналу (забезпечує здійснення табелювання працівників), керівництвом ТОВ «Епіцентр К», тощо.

Водночас, відповідач звертає увагу суду, що жодних доказів виконання трудових обов`язків у період від 24.02.2022 року до 01.08.2022 року позивачем не надано, а твердження позивача, що він нібито працював, є голослівними.

Тому, відповідач обґрунтовано зазначає про відсутність у нього обов`язку виплачувати заробітну плату позивачу лише за факт перебування-у трудових відносинах з останнім, оскільки жодна робота у період від 24.02.2022 року до 01.08.2022 року позивачем не виконувалася.

Зазначає, що заробітна плата виплачується виключно за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах, що повністю узгоджується з наведеними у відзиві на позов як нормами законодавства, так і висновками Верховного Суду.

Додатково зауважено, що підприємство не оголошувало простою, а працівники, які працювали у період з початку військової агресії рф.та протягом періоду ведення бойових дій у м. Києві та Київській області отримували заробітну плату за виконану ними роботу.

Також вказує, що оскільки в країні почалася війна, а в місцевості, де безпосередньо працював позивач, проходили бойові дії, то кожен працівник виходячи саме з принципу пріоритетності безпеки життя та здоров`я вирішував самостійно, виходити йому на роботу або убезпечитись та утриматися від виходу.

Твердження позивача, що у такому разі його потрібно було звільнити за прогул, то вважає за потрібне відзначити, що звільнення за прогул згідно з положеннями трудового законодавства це право, а не обов`язок роботодавця.

На момент початку військової агресії рф ТОВ «Епіцентр К» не переймалося питаннями прогулів, оскільки у керівництва компанії було розуміння головного - безпеки життя та здоров`я працівників в умовах безпосереднього ведення бойових дій на території міста Києва.

Також зазначає, що приміщення ТОВ «Епіцентр К» тричі обстрілювали за його місцезнаходженням, а гіпермаркет у місті Буча було повністю зруйновано внаслідок обстрілів. Крім того, на думку відповідача, звільнення особи за невихід на роботу під час ведення в цій місцевості бойових дій не може мати місце, оскільки об`єктивно існують поважні обставини, які унеможливлюють такий невихід на роботу.

Водночас, вказує, що вказані обставини існували поза межами волі роботодавця та не залежали від нього. Те, що позивача не звільнили за прогул, не є обмеженням прав останнього, та навпаки, в тих умовах, що існували, відповідало інтересам позивача.

Більш того, після того, як позивач виявив наміри звільнитися, йому було надано можливість скористатися невикористаною відпусткою, яку повністю було оплачено ТОВ «Епіцентр К», а також при звільненні було виплачено частину заробітної плати, незважаючи на те, що позивач в цей період не працював.

Підсумовуючи викладене, відповідач вважає, що позивачем в апеляційній скарзі не наведено та не доведено жодних порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а рішення суду першої інстанції є законним, об`єктивним, обґрунтованим та таким, що прийнято з урахуванням та дослідженням усіх доказів і обставин по справі.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в редакції, яка діяла на день призначення справи до розгляду).

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що всупереч покладеному обов`язку доказування, позивач після отримання відзиву на позовну заяву не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин виконання ним трудових обов`язків у період від 24 лютого 2022 року до 01 серпня 2022 року, доказів виконання завдань та доручень, що входили до його посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції, відвідування місця роботи (відомості автоматизованої системи обліку, журнали відвідування та ін.) тощо, відповідних клопотань про витребування таких доказів, допит свідків позивач суду не подавав.

Також, суд зазначав, що позивач, переконуючи суд у тому, що впродовж спірного періоду належним чином виконував трудову функцію, водночас не ініціював проведення відповідними державними органами перевірки з питань додержанням відповідачем законодавства про працю при складанні та заповненні табелів обліку робочого часу та не ініціював питання про притягнення до відповідальності посадових осіб, уповноважених на ведення обліку робочого часу працівників ТОВ «Епіцентр К», за внесення недостовірних відомостей до табелів обліку, а посилання позивача на те, що роботодавець не вживав щодо нього заходи дисциплінарного характеру не підтверджують факт виконання позивачем трудових обов`язків, натомість застосування заходів дисциплінарного впливу на працівників є правом роботодавця.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що Наказом від 01 липня 2014 року № 110-п ОСОБА_1 прийнятий на роботу у ТОВ «Епіцентр К» на посаду юрисконсульта юридичного відділу.

18 липня 2022 року ОСОБА_1 подав ТОВ «Епіцентр К» заяву про звільнення його із займаної посади за згодою сторін з 01 серпня 2022 року.

Наказом ТОВ «Епіцентр К» від 22 липня 2022 року № 210/п позивач звільнений від 01 серпня 2022 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Згідно довідок №5/8 від 08 серпня 2022 року, №6/8 від 08 серпня 2022 року ТОВ «Епіцентр К» нараховувала позивачу заробітну плату, а саме, у лютому 2022 року - 27329,19 грн, у червні 2022 року - 12422,36 грн, та у липні 2022 року - 27329,19 грн.

Відповідно до витягів з табелю обліку використання робочого часу, ОСОБА_1 від 24 лютого 2022 року до 01 червня 2022 року був відсутній на роботі. Від 01 червня 2022 року до 12 червня 2022 року перебував у відпустці, від 13 червня 2022 року до 18 липня 2022 року - був відсутній на роботі, від 19 липня 2022 року до 30 липня 2022 року - відпустка, 01 серпня 2022 року - був відсутній на роботі.

Посилаючись на те, що відповідач не виплатив йому заробітну плату за березень, квітень, травень та червень 2022 року у розмірі 96 894,40 грн., позивач звернувся з вказаним позовом до суду.

За статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

У частині першій статті 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

За ч.1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Положеннями статті 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Згідно змісту статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

Як передбачено статтею 30 Закону України «Про оплату праці» роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Зокрема, ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

У табелі обліку використання робочого часу (типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та ін., а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

Також, у листі Міністерства праці та соціальної політики України «Про роз`яснення деяких питань законодавства» від 13 травня 2010 року №140/13/116-10 зазначено, що ведення табеля обліку використання робочого часу для підприємств є обов`язковим.

Наказом ТОВ «Епіцентр К» №327-п від 27 листопада 2018 року «Про організацію ведення табелю обліку використання робочого часу» зобов`язано керівників усіх структурних підрозділів центрального офісу не пізніше 03 числа кожного місяця забезпечити подання до Відділу по роботі з персоналом табелів обліку використання робочого часу усіх працівників підпорядкованого структурного підрозділу за попередній календарний місяць з урахуванням даних щодо доступу працівників у приміщення центрального офісу, які обліковуються Системою контролю та управління доступу (пункт 1), а відділу по роботі з персоналом приписано привести форму табелю обліку використання робочого часу згідно з типовою формою П-5 «Табель обліку використання робочого часу», затвердженою наказом Державного комітету статистики України від 05.12.2008 № 489.

Отже, зміст вищенаведених норм та локальних актів свідчить, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу.

Відповідач надав суду відповідні письмові докази щодо перебування позивача на робочому місці, а саме табелі обліку використання робочого часу за період від 01 лютого до 31 серпня 2022 року, складені відповідно до наказу Держкомстату України №489 від 05 грудня 2008 року. Згідно з цими табелями у період від 24 лютого 2022 року до 01 серпня 2022 року позивач не виходив на роботу, а у період від 01 червня до 12 червня 2022 року та від 19 до 30 липня 2022 року перебував у основній щорічній відпустці.

На підставі нваведеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для нарахування позивачу заробітної плати за той час, коли він не виходив на роботу та не виконував відповідних трудових обов`язків, що підтверджується наявними в матеріалах табелями обліку використання робочого часу за період від 01 лютого до 31 серпня 2022 року.

Вказаний висновок суду узгоджується з положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України, згідно з якими заробітна плата нараховується та виплачується за виконану роботу. Проте, позивач роботу за період від 24 лютого до 01 серпня 2022 року не виконував, він не з`являвся на роботі, про що мітяться відмітки в табелях обліку робочого часу.

Відповідно до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч покладеному обов`язку доказування, позивач після отримання відзиву на позовну заяву не надав суду жодних доказів на підтвердження обставин виконання ним трудових обов`язків у період від 24 лютого 2022 року до 01 серпня 2022 року, доказів виконання завдань та доручень, що входили до його посадових обов`язків відповідно до посадової інструкції, відвідування місця роботи (відомості автоматизованої системи обліку, журнали відвідування та ін.) тощо, відповідних клопотань про витребування таких доказів, допит свідків позивач суду не подавав.

Позивач же, переконуючи суд в тому, що впродовж спірного періоду належним чином виконував трудову функцію, водночас не ініціював проведення відповідними державними органами перевірки з питань додержанням відповідачем законодавства про працю при складанні та заповненні табелів обліку робочого часу та не ініціював питання про притягнення до відповідальності посадових осіб, уповноважених на ведення обліку робочого часу працівників ТОВ «Епіцентр К», за внесення недостовірних відомостей до табелів обліку.

Посилання позивача на те, що роботодавець не вживав щодо нього заходи дисциплінарного характеру не підтверджують факт виконання позивачем трудових обов`язків, натомість застосування заходів дисциплінарного впливу на працівників є правом роботодавця.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 04 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: