"14" жовтня 2024 р.
справа №642/1991/24
провадження №2/642/809/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2024 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова (діє на підставі п.3 розділу ХІІ прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 30.09.2016р.) у складі:

головуючого судді Ольховського Є.Б.,

за участю секретаря Прийма Ф.О.

представника позивача адвоката Чухраєвої Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харків проведеному у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-я особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини з матір`ю, -

ВСТАНОВИВ :

До суду, 15.04.2024 року надійшов вищезазначений позов. Адвокат Чухраєва Н.С., яка діє від імені позивачки ОСОБА_1 в обґрунтування позову зазначила, що 05.02.2015р. між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 укладено шлюб. У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 . Із 2014 року до лютого 2022 сім`я мешкала у будинку, який належить відповідачу та дитина була там зареєстрована. Шлюбні стосунки сторін почали погіршуватись ще до початку повномасштабного вторгнення, у зв`язку із постійними сварками. В лютому 2022р., у зв`язку із необхідністю надання дитині термінової стоматологічної допомоги та відсутністю такої можливості у м. Харків у зв`язку із повномасштабним вторгненням, позивачка разом із донькою виїхали до Республіки Чехії, а відповідач залишився у м. Харкові. За час окремого проживання подружні стосунки сторін зовсім погіршились та фактично припинились. Влітку 2023 року ОСОБА_2 також приїхав до Чехії. Рішенням Ленінського райсуду м. Харкова від 26.03.2024р. шлюб між сторонами розірвано. Судовим наказом Ленінського райсуду м. Харкова від 05.01.24р. з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі від його доходу. Донька мешкає разом із матір`ю і бабусею в Чехії (м. Острова), відповідач мешкає в тому ж місті окремо. ОСОБА_1 разом із дитиною має намір повернутись до м. Харкова після стабілізації безпекової ситуації. При цьому, між сторонами остаточно не вирішено питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків, позивачка має побоювання, що відповідач може маніпулювати дитиною. Так, ОСОБА_2 , після отримання позивачкою судового наказу про стягнення аліментів - почав погрожувати ОСОБА_1 , що у разі, якщо вона буде стягувати з нього аліменти через виконавчу службу, він забере і вивезе дитину без згоди матері. Окрім цього казав, що із-за аліментів у нього можуть бути проблеми з в`їздом і виїздом з України. Так, позивачка не стала звертатись із судовим наказом до органів Державної виконавчої служби, через побоювання, що відповідач може втілити свої намірі щодо доньки в реальність. Просили суд звернути увагу, що Чехія - с країною Європейського Союзу, із неї дуже легко виїхати і пересуватись іншими країнами ЄС разом з дитиною. Через що, позивачка має побоювання щодо вивезення дитини батьком, без згоди матері. Також зазначила, що вихованням та утриманням дитини, забезпеченням її освітою, спортивним вихованням, лікуванням займалась і займається переважно позивачка. Після переїзду до Чехії, дитина забезпечена спілкуванням з батьком, так, кожні вихідні, відповідач проводить час разом із донькою. З огляду на наведене, ОСОБА_1 просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із нею.

Ухвалою суду від 19.04.2024 відкрито загальне судове провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалами суду від 30.04.24р. та від 09.08.24р. судові засідання вирішено проводити у режимі відеоконференції за клопотаннями позивача ОСОБА_1 та адвоката Чухраєвої Н.С.

Відповідач у судові засідання не з`являвся, адвокат Бабій І.С., як представник відповідача, 11.06.2024р. подала до суду клопотання розгляд справи проводити за відсутності відповідача та його представника, зазначила, що проти позовних вимог вони не заперечують.

Департамент служб у справах дітей Виконавчого комітету Харківської міської ради, 16.07.24р. надіслав до суду пояснення, де зазначив, що оскільки позивач разом із дитиною, а також відповідач мешкають за межами України (зі слів адвоката Чухраєвої Н.С.), вважають що вони не є належною юридичною особою, яка надає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору.

Ухвалою суду від 17.09.24 закрито підготовче провадження по справі. Справу призначено до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Прохала визначити місце проживання дитини разом із матір`ю.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.ч.2, 8, 9 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст. 161 Сімейного кодексу України спір батьків, які проживають окремо, щодо місця проживання неповнолітньої дитини вирішується судом. При цьому береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків та інші обставини, які мають істотне значення. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їхнім бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їхнього основного піклування.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька за конкретною адресою.

При вирішенні питання про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», Суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання.

При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Матеріалами справи встановлено, що 05.02.2015р. між відповідачем ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_1 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

У шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Рішенням Ленінського райсуду м. Харкова від 26.03.2024р. шлюб між сторонами розірвано.

Судовим наказом Ленінського райсуду м. Харкова від 05.01.24р. з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дитини у розмірі від його доходу.

Вирішуючи питання щодо місця проживання дитини, суд враховує, що донька ОСОБА_3 проживає разом із своєю матір`ю (позивачкою) та бабусею у Республіці Чехія (м. Острова), орендує квартиру, що підтверджується наданим договором оренди квартири від 13.03.2023р., у нотаріально засвідченому перекладі на українську мову.

Дитина - ОСОБА_3 має окреме спальне місце та забезпечена належними умовами проживання та навчання, що підтверджується фотознімками квартири.

Позивачка є працездатною особою. Наразі, офіційно працевлаштована у закладі харчування (на посаді - кухаря) та має стабільний дохід. Так, за друге півріччі 2023 року позивачка отримала 160 710, 00 чеських крон, що в еквіваленті до української гривні складає приблизно 268675, 06 грн., що підтверджується чеською довідкою про доходи у нотаріально засвідченому перекладі на українську мову.

ОСОБА_1 має грошові збереження в українських банках, отриманих внаслідок угод із продажу власного майна, які також витрачає на утримання та розвиток дитини, що підтверджується довідкою від АТ "ПриватБанк».

Позивачка на праві власності володіє квартирою у м. Харкові (копія договору купівлі продажу квартири р.№3113), де планує проживати разом з дитиною після повернення в Україну.

ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності не притягувалась, незнятої або непогашеної судимості не має, що підтверджується витягом.

З 15.06.2018 р. - 21.02.2022р. дитина - ОСОБА_3 здобувала дошкільну освіту у Комунальному закладі "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №422 Харківської міської ради".

Згідно характеристики з КП "Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №422 Харківської міської ради", зокрема, зазначено, що мати ОСОБА_1 постійно займалась дитиною, виконувала всі рекомендації. Дитина завжди приходила у садочок чистою і охайною. Мати постійно відвідувала батьківські збори та святкові заходи, приводила і забирала дівчинку. Батько дівчинки забирав і приводив її до садка декілька разів.

Окремо з приводу відсутності висновку органу опіки та піклування суд наводить наступні мотиви.

Відповідно до ст. 19 СК України та ст. 56 ЦПК України у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати до суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

На думку суду, відсутність висновку органу опіки та піклування не може бути перешкодою для ухвалення рішення по суті, позаяк згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Натомість органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом захищають права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Передбачена ч. 4-5 ст. 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Близький за змістом правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19.

В контексті наведених висновків суд зазначає, що в матеріалах справи наявні докази, сукупність яких свідчить про те, що позивачка як мама доньки, створила їй належні матеріально-побутові умови для проживання дитини, піклується про її навчання та виховання, виявляє до дитини увагу та турботу, а сама дитина теж виявляє бажання проживати саме з мамою. Такий висновок суд ґрунтує на досліджених доказах про місце проживання дитини із мамою (договір оренди квартири), що у позивачки достатній матеріальний та фінансовий стан, необхідний для догляду за донькою та створення належних і комфортних для неї умов (виписка із банківського рахунку).

При цьому, суд звертає увагу на те, що визначення місця проживання дитини із матір`ю жодним чином не свідчить про невиконання батьком його батьківських обов`язків чи позбавлення його можливості реалізації батьківських прав.

У свою чергу нормами чинного законодавства України не передбачено імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини.

Таким чином, сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того чи вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.

Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним з батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини.

Суд повно та всебічно дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку, що в найкращих інтересах дитини буде визначити її місце проживання разом із матір`ю.

Враховуючи наведене позовні вимоги слід задовольнити.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.12, 13, 81, 89, 141, 263 - 265 ЦПК України, ст.ст. 19, 141,150, 160, 161 СК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом із матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в тридцяти денний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення виготовлене 14.10.24р.

Суддя Є.Б. Ольховський