ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 2-3254-1/10

провадження № 61-9289св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - приватне підприємство «Лісексім»;

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Фома», ОСОБА_1 ;

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Фома»;

відповідачі: ОСОБА_1 , приватне підприємство «Лісексім», комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна»;

особа, яка не брала участі у справі в суді першої інстанції, - Київська міська рада;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Київської міської ради на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року у складіколегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2010 року приватне підприємство «Лісексім» (далі - ПП «Лісексім») звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фома» (далі - ТОВ «Фома»), ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, зобов`язання вчинити дії.

Позовна заява ПП «Лісексім» мотивована тим, що02 лютого 2010 року між ним та ТОВ «Фома» в особі представника за довіреністю від 04 січня 2010 року ОСОБА_1 було укладено договір оренди, за умовами якого ТОВ «Фома» передало, а ПП «Лісексім» прийняло у строкове платне користування об`єкт нерухомого майна - побутово-торгівельний заклад загальною площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому з ОСОБА_1 як уповноваженою особою ТОВ «Фома» було узгоджено, що позивач проводить ремонтно-опоряджувальні роботи орендованого ним приміщення, а ОСОБА_1 як уповноважена особа ТОВ «Фома» укладає з позивачем договір оренди спірного приміщення строком на один рік на пільгових умовах.

Згідно з умовами укладеного договору оренди відповідач передав об`єкт оренди позивачу на певний строк, а саме до 02 червня 2010 року, після закінчення якого позивач був зобов`язаний передати протягом п`яти днів об`єкт відповідачу, однак якщо жодна сторона в термін за один місяць до закінчення терміну дії договору не заявить про намір його розірвати, договір автоматично пролонговується на умовах та строк, визначений договором оренди.

Відповідачі не заявили про свій намір розірвання договору оренди, не прийняли від позивача за актом прийому-передачі приміщення, тому позивач продовжував користуватися спірним приміщенням, провів ремонтно-опоряджувальні роботи, та вважав укладений договір оренди пролонгованим на той же шестимісячний строк. Всупереч умовам договору, без відома позивача, відповідачі замінили замки на дверях орендованого приміщення та перешкоджають у доступі до нього.

Враховуючи викладене, ПП «Лісексім» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заподіяні матеріальні збитки у розмірі 7 000 грн та зобов`язати ТОВ «Фома» надати йому доступ до орендованого приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 103 кв. м у відповідності до договору оренди від 02 лютого 2010 року.

У серпні 2010 року ТОВ «Фома» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ПП «Лісексім», комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» (далі - КП «КМ БТІ») про визнання права власності та зобов`язання вчинити дії.

Зустрічна позовна заява ТОВ «Фома» мотивована тим, щоОСОБА_1 в порушення вимог отриманого ним доручення уклав від імені ТОВ «Фома» з ПП «Лісексім» договір оренди нежитлового приміщення - побутово-торгівельного закладу загальною площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить на праві власності ТОВ «Фома» на підставі укладеного 10 жовтня 2000 року з товариством з обмеженою відповідальністю «Оксид» договору купівлі-продажу.

ПП «Лісексім» вважає вказане нежитлового приміщення своєю власністю у зв`язку із проведеними ним ремонтно-опоряджувальними роботами та відмовляється звільнити його у зв`язку із закінченням дії договору оренди.

Також ТОВ «Фома» зазначало, що КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» відмовило у реєстрації його права власності на спірне приміщення, таким чином порушуючи його права.

Враховуючи викладене, ТОВ «Фома» просило визнати за ним право власності на нежитлове приміщення - побутово-торгівельний заклад загальною площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати КП «КМ БТІ» зареєструвати за ним право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року у складі судді Мельника В. В. у задоволенні первісного позову ПП «Лісексім» відмовлено. Зустрічний позов ТОВ «Фома» задоволено. Визнано за ТОВ «Фома» право власності на нежитлове приміщення - побутово-торгівельний заклад загальною площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано КП «КМ БТІ» зареєструвати за ТОВ «Фома» право власності на нежитлове приміщення - побутово-торгівельний заклад загальною площею 103 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що ПП «Лісексім» не довело тих обставин, на які воно посилалося в первісному позові, натомість зустрічний позов ТОВ «Фома» є доведеним та обґрунтованим.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

У липні 2018 року особа, яка не брала участь у справі, - товариство з обмеженою відповідальністю «Торгівельна компанія «Аврора» (далі - ТОВ «ТК «Аврора») подало апеляційну скаргу на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року апеляційну скаргу ТОВ «ТК «Аврора» залишено без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року - без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно з`ясував обставини справи, в результаті чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року, яким за ТОВ «Фома» визнано право власності на приміщення загальною площею 103 кв. м, жодним чином не порушено права ТОВ «ТК «Аврора».

Не погоджуючись з рішенням місцевого судув частині задоволення зустрічного позову ТОВ «Фома», 03 січня 2024 року особа, яка не брала участь у справі, - Київська міська рада подала апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року апеляційну скаргу Київської міської ради залишено без руху та надано десятиденний строк з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, а саме - заявнику необхідно було зазначити поважні причини пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року за період з 16 грудня 2023 року по 02 січня 2024 року та докази про це, так як апеляційну скаргу подано з порушенням строку на апеляційне оскарження, а обставини наведені для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані неповажними.

На виконання вимог вказаної ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, Київська міська рада подала заяву про усунення недоліків.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Київської міської ради на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року на підставі пункту 4 частини першої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно з підпунктом 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 294 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду першої інстанції (далі - ЦПК України 2004 року), апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Оскільки лист Дарницької окружної прокуратури міста Києва від 29 листопада 2023 року, до якого долучено копію оскаржуваного рішення, було отримано Київською міською радою 05 грудня 2023 року, тому останнім днем для подачі апеляційної скарги було 15 грудня 2023 року. Однак апеляційну скаргу направлено засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду 03 січня 2024 року.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 червня 2024 року Київська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду зі стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1697цс16, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 202/3829/16-ц (провадження № 61-1930св23), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року у справі № 202/7637/15-ц (провадження № 61-16551св21).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Солом`янського районного суду міста Києва.

08 серпня 2024 року справа № 2-3254-1/10 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 вересня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга Київської міської ради мотивована тим, що відповідно до загальновизнаного положення про дію процесуальних норм у часі незалежно від часу відкриття провадження у справі при вчиненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент їх вчинення.

Отже, вирішуючи питання про відкриття апеляційного провадження, апеляційний суд повинен був застосувати процесуальні норми, які були чинними на час подання апеляційної скарги та розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а не на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення.

Оскільки лист Дарницької окружної прокуратури міста Києва від 29 листопада 2023 року, до якого долучено копію оскаржуваного рішення, було отримано Київською міською радою 05 грудня 2023 року, тому останнім днем подачі апеляційної скарги є 04 січня 2024 року.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи

03 січня 2024 року Київська міська раданаправила засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року у справі № 2-3254-1/10 в частині задоволення зустрічного позову ТОВ «Фома» та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «Фома».

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року апеляційну скаргу Київської міської ради було залишено без рухута надано заявнику строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків, а саме для уточнення вимог апеляційної скарги.

На виконання вимог вищевказаної ухвали Київська міська рада подала заяву про усунення недоліків, в якій уточнила вимоги апеляційної скарги та вказала, що апеляційну скаргу подано на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року.

Київська міська рада не брала участі у справі в суді першої інстанції, однак в апеляційній скарзі зазначила, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року в частині задоволення зустрічного позову ТОВ «Фома» порушуються права територіальної громади міста Києва як власника земельної ділянки, на якій розташований спірний об`єкт нерухомого майна.

В апеляційній скарзі Київська міська рада заявила клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження, яке обґрунтоване тим, що про фактичне порушення прав та інтересів громади міста Києва стало відомо з листа Дарницької окружної прокуратури міста Києва від 29 листопада 2023 року № 46-7284ВИХ-23. Оскільки зазначений лист, до якого було долучено копію оскаржуваного рішення, Київська міська рада отримала 05 грудня 2023 року, то вважала, що відповідно до положень статті 354 ЦПК України строк подачі апеляційної скарги закінчується 04 січня 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 травня 2024 року апеляційну скаргу Київської міської ради було залишено без рухута надано заявнику строк, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання цієї ухвали для усунення недоліків, а саме для зазначення поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року за період з 16 грудня 2023 року по 02 січня 2024 року та доказів про це.

У вказаному судовому рішенні апеляційний суд послався на підпункт 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України та виходив з того, що відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Тому апеляційна скарга Київської міської ради на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року подана з пропуском встановленого законом строку та підстави, на які посилається заявник для поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду, є неповажними.

10 травня 2024 року Київська міська рада направила засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду заяву про усунення недоліків, за змістом якої наполягала на тому, що право на оскарження судового рішення має визначатися не згідно із законом, чинним на час ухвалення відповідного рішення судом першої інстанції, а на час подання апеляційної скарги на таке судове рішення, тобто строк на подання апеляційної скарги на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 06 жовтня 2010 року становить 30 днів та закінчується 04 січня 2024 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у такому випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга Київської міської радине підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено апеляційним судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

У пункті 1 частини другої статті 129 Конституції України однією із засад судочинства також проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

За приписами частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно з частиною першою статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до підпункту 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Статтею 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє в відкритті апеляційного провадження в порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Системний аналіз змісту частини третьої статті 357 ЦПК України дозволяє дійти висновку, що на підставі вказаної процесуальної норми суд має право залишити апеляційну скаргу без руху з двох підстав: 1) якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або 2) якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними.

При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції із заявою про поновлення строку (у разі її неподання разом з апеляційною скаргою) або вказати інші підстави для поновлення строку (за умови визнання судом підстав, вказаних заявником у клопотанні про поновлення строку, неповажними).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Частиною шостою статті 124 ЦПК України передбачено, що строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Крім того, згідно з рішеннями ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» Судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Разом з тим вони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України, суд апеляційної інстанції врахував вищенаведені положення підпункту 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України та правильно виходив з того, що апеляційна скарга подана після закінчення строків, установлених частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року, оскільки Київська міська рада отримала копію оскаржуваного рішення 05 грудня 2023 року, тому останнім днем подачі апеляційної скарги було 15 грудня 2023 року, однак апеляційну скаргу подано 03 січня 2024 року.

Доводи касаційної скарги про те, що в цій справі апеляційний суд повинен був застосувати процесуальні норми, які були чинними на час подання апеляційної скарги та розгляду справи в суді апеляційної інстанції, а не на час ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного відповідачем рішення, не заслуговують на увагу, оскільки суперечать положенням підпункту 13 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, яким встановлено виняток із загального правила щодо строку оскарження рішення суду, ухваленого за правилами ЦПК України 2004 року.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, апеляційний суд діяв у межах наданих йому цивільним процесуальним законодавством України повноважень, з додержанням вищенаведених вимог міжнародного законодавства та згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ.

Отже, в даному конкретному випадку колегія суддів не знаходить підтвердження поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження та погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені апеляційним судом обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду Українивід 30 листопада 2016 року у справі № 6-1697цс16, в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 2-3887/2009 (провадження № 14-36цс21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 202/3829/16-ц (провадження № 61-1930св23), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2023 року у справі № 202/7637/15-ц (провадження № 61-16551св21), є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до неправильного тлумачення заявником норм процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, поставлені заявником, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 24 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович