ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року

м. Харків

справа № 953/7649/23

провадження № 22-ц/818/2694/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року, ухвалене суддею Бородіної Н.М.

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації.

Позовна заява мотивована тим, що він з 01 червня 2013 року працював на посаді головного бухгалтера у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , однак починаючи з 01 березня 2022 року фактичне нарахування та виплата його заробітної плати не здійснювалась, хоча він продовжував працювати на посаді головного бухгалтера та виконувати покладені на нього посадові обов`язки.

Зазначив, що наразі відповідачка відмовляється нараховувати та виплачувати йому заробітну плату за період з 01 березня 2022 року по 31 липня 2023 року на суму 120 700,00 грн. Також, відповідачкою не нарахована та не виплачена йому компенсація за невикористану відпустку за період з 01 червня 2013 року по 31 липня 2023 року на суму 29 559,78 грн.

Вказав, що 12 липня 2023 року він надіслав заяву про звільнення за власним бажанням, при цьому він продовжував працювати до 31 липня 2023 року. Станом на 09 серпня 2023 року його не звільнено та не повідомлено про звільнення.

Просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на його користь заборгованість по заробітній платі за період з 01 березня 2022 року по 31 липня 2023 року та компенсацію за невикористану відпустку за період з 01 червня 2013 року по 31 липня 2023 року в сумі 150 259,78 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в наказах не зазначено особу, яка буде виконувати обов`язки головного бухгалтера з доплатою різниці посадових окладів, оскільки на підприємстві більше не було бухгалтера, хто буде вести бухгалтерський облік і виконувати його обов`язки на період відпустки. Також в наказах про його відпустки його підпис відсутній. Якщо є нарахування компенсації за невикористану відпустку, то нарахування проходять окремими сумами в реєстрі застрахованих осіб, однак він відпустки не використовував, у зв`язку з тим що, відповідачка не надавала такої можливості. Зазначив, що про наказ від 25 березня 2022 року про призупинення дії трудового договору з працівниками на час воєнного стану йому не повідомлено, наказ ним не підписаний, тому він його і не оскаржував, наказ є неправдивим і складеним заднім числом. Вказав, що переліку працівників, з якими призупинено дію трудового договору, відповідачем до матеріалів справи не надано. Вважав, що відповідачем не доведено, що він не виконував своїх посадових обов`язків протягом спірного періоду та не спростовано наданих ним письмових доказів на підтвердження виконання трудових обов`язків, тому наявні підстави для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати суму середньої заробітної плати за вказаний в позові період. Крім того, не нараховано та не виплачено компенсацію за невикористану відпустку. При відправлені звітності він використовував діючий ключ ЕЦП ОСОБА_3 , і вона не заперечувала його використання, так як і не заперечувала відправлення ним податкової та фінансової звітності по ній. З наданих ним скриншотів з програмного забезпечення Medoc з правом доступу на відповідача вбачається, що він подавав від імені відповідача фінансову звітність, податкові декларації за 2022 та за 2023 роки, вів електронне листування з ОСОБА_3 та з органами, на які покладено функції контролю за платниками податків. Посилався на те, що відповідачем належними доказами не підтверджено виникнення з березня 2022 року обставин, які виключали можливість сторін трудових відносин, виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто абсолютної неможливості роботодавця надати роботу, а у нього її виконувати. Саме по собі запровадження воєнного стану та місцезнаходження підприємства ФОП ОСОБА_3 у м. Харкові не свідчить про те, що робоче місце бухгалтера знищене в результаті бойових дій чи передане у розпорядження іншого працівника. Характер роботи головного бухгалтера не виключає можливості її виконання у дистанційному режимі за наявності для цього технічної можливості та відповідного програмного забезпечення, що ним фактично і здійснювалось. Відповідачем не спростовано того, що він дійсно виконував обов`язки головного бухгалтера у спірний період. Зазначив, що вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі в аналогічній справі № 645/4420/23 за його позовом до ТОВ «Дорстройсервіс», власником якого є чоловік відповідачки, задоволено.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року відповідно до вимог ч.1 ст.369 ЦПК України розгляд справи призначено без повідомлення (виклику) учасників справи.

Судова колегія, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконував роботу в період з березня 2022 року по 28 липня 2023 року, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання ним роботи не надав, у зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за цей період відсутні. Оскільки у позивача відсутні не використані відпустки, підстав для стягнення компенсації за її невикористання немає.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2013 року між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено трудовий договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , що сторонами не заперечується та визнається.

Розпорядженням ФОП ОСОБА_3 від 25 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією РФ проти України і введенням в Україні військового стану, тимчасово призупинено діяльність ФОП ОСОБА_3 до прийняття іншого рішення (а.с.41 том 1).

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 25 березня 2022 року № 1-К на період активних бойових дій з 25 березня 2022 року призупинено дію трудового договору із працівниками на час військового стану. ОСОБА_4 на період призупинення дії трудового договору припинено нарахування заробітної плати. Про поновлення дії трудового договору буде повідомлено окремим розпорядчим документом. (а.с.42 том 1).

Вказані розпорядження та наказ направлено на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 25 березня 2022 року (а.с.43 том 1).

12 липня 2023 року ОСОБА_1 склав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням, ст.38 КЗпП України та просив надіслати наказ про звільнення поштою на вказану ним адресу. ФОП ОСОБА_3 отримала її 17 липня 2023 року (а.с.7-9 том 1).

Наказом від 17 липня 2023 року наказано провести позапланову інвентаризацію товаро-матеріальних цінностей основних засобів та нематеріальних активів, коштів, бланків суворої звітності. Встановлено термін проведення позапланової інвентаризації до 24 липня 2023 року та встановлено термін проведення приймання-передач справ з 24 липня 2023 року до 27 липня 2023 року (а.с.44 том 1).

27 липня 2023 року ФОП ОСОБА_3 склала акт, відповідно до якого за відсутністю акту інвентаризації та акту приймання-передач, неявки бухгалтера, встановлено, що відсутні програмне забезпечення, яке знаходиться у бухгалтера ОСОБА_5 , а також первинні бухгалтерські документи з лютого 2022 року по 27 липня 2023 року. На момент складання акту ФОП ОСОБА_3 документи не повернуті (а.с.47 том 1).

Наказом ФОП ОСОБА_3 від 28 липня 2023 року звільнено бухгалтера ОСОБА_1 з займаної посади з 28 липня 2023 року за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України, підстава: заява ОСОБА_1 (а.с.48 том 1).

Даний наказ направлено на адресу ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 28 липня 2023 року (а.с.49 том 1).

З реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Форма ОК-5 вбачається, що з березня 2022 року ФОП ОСОБА_3 не здійснює нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати (а.с.10-13 том 1).

ОСОБА_1 надав копію довіреності від 08 липня 2019 року, за якою ФОП ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_1 на її представництво в усіх органах, підприємствах, організаціях, яка дійсна до 08 липня 2024 року (а.с.59 том 1).

ОСОБА_1 надав скріншоти податкових декларацій платника єдиного податку фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за 2022-2023 роки (а.с.61-107 том 1).

Також матеріали справи містять копії наказів про надання ОСОБА_6 відпустк, а саме: від 02 грудня 2013 року тривалістю 14 календарних днів; від 06 червня 2014 року тривалістю 10 календарних днів; від 14 листопада 2014 року тривалістю 14 календарних днів; від 25 травня 2015 року тривалістю 14 календарних днів; від 20 листопада 2015 року тривалістю 10 календарних днів; від 11 липня 2016 року тривалістю 14 календарних днів; від 16 листопада 2016 року тривалістю 10 календарних днів; від 03 квітня 2017 року тривалістю 14 календарних днів; від 10 липня 2017 року тривалістю 10 календарних днів; від 19 листопада 2018 року тривалістю 14 календарних днів; від 11 червня 2018 року тривалістю 10 календарних днів; від 15 серпня 2019 року тривалістю 10 календарних днів; від 04 грудня 2019 року тривалістю 14 календарних днів; від 01 липня 2020 року тривалістю 14 календарних днів; від 21 вересня 2020 року тривалістю 10 календарних днів; від 19 липня 2021 року тривалістю 14 календарних днів (а.с.162-178 том 1).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким визначено особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У частині першій та другій статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі в редакції на час винесення оспорюваного наказу від 30 березня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором.

Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Матеріали справи свідчать про те, що роботодавцем ФОП ОСОБА_3 з 25 лютого 2022 року призупинено свою діяльність у зв`язку із військовою агресією проти України, веденням в березні 2022 року бойових дій у Харківській області.

Слід зазначити, що наказ ФОП ОСОБА_3 від 25 березня 2022 року № 1-К про призупинення дії трудового договору та припинення нарахування заробітної плати ОСОБА_1 , також був прийнятий роботодавцем в умовах воєнного стану, у зв`язку із військовою агресією проти України, веденням в березні 2022 року бойових дій у Харківській області, що очевидно впливало на безпечні й належні умови праці працівників у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 .

В свою чергу ОСОБА_1 вказаний наказ про призупинення дії його трудового договору та нарахування заробітної плати не оскаржив.

Посилання ОСОБА_1 на те, що він про нього дізнався під час розгляду справи, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки матеріали справи свідчать про направлення наказу та розпорядження засобами поштового зв`язку на адресу позивача.

Таким чином, у ФОП ОСОБА_3 склалися такі обставини, коли роботодавець не мав практичної можливості надати роботу та забезпечити працівнику безпечні умови праці.

Наказом про звільнення від 28 липня 2023 року ФОП ОСОБА_3 звільнено бухгалтера ОСОБА_1 з займаної посади з 28 липня 2023 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України на підставі заяви ОСОБА_1 від 12.07.2023.

Відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Положеннями частини 2 статті 30 Закону України «Про оплату праці» визначено, що роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Таким чином, законодавець визначає, що підставою для нарахування та виплати заробітної плати працівнику, як грошової винагороди, є виконання ним своєї роботи, відповідно до вимог трудового договору, правил внутрішнього трудового розпорядку.

На підтвердження виконання своїх посадових обов`язків за період з березня 2022 року по липень 2023 року ОСОБА_1 надав роздруківки податкових декларацій платника єдиного податку ФОП ОСОБА_3 та декларації з ПДВ за 2022-2023 роки та довіреність ФОП ОСОБА_3 на уповноваження ОСОБА_1 на представництво в усіх органах, підприємствах, організаціях, яка дійсна до 08 липня 2024 року, однак з наданих документів не вбачається, що декларації дійсно подавались ОСОБА_1 , довіреність також не підтверджує того, що ОСОБА_1 дійсно виконував свої трудові обов`язки у ФОП ОСОБА_3 в період з березня 2022 року по липень 2023 року.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не виконував роботу в період з березня 2022 року по 28 липня 2023 року, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про виконання ним роботи не надав, у зв`язку з чим підстави для стягнення з відповідача на його користь заробітної плати за цей період відсутні.

Також колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про те, що з наданих наказів про надання відпусток ФОП ОСОБА_3 ОСОБА_1 в період з 2013 року по 2021 року вбачається надання останньому відповідних відпусток за відпрацьований робочий час, тривалістю, яка передбачена законом. Оскільки у позивача відсутні не використані відпустки, накази про надання відпусток незаконними не визнані, підстав для стягнення компенсації за її невикористання немає.

Колегія суддів не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на судові рішенні ухвалені у справі № 645/4420/23, оскільки висновок у вказаній справі стосувався інших фактичних обставин справи, які не є тотожними з цією справою.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що судове рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 08 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2024 року.