Єдиний унікальний номер судової справи: 488/5017/23
Провадження №22-ц/812/1168/24 Суддя-доповідач апеляційного суду: Самчишина Н.В.
Постанова

Іменем України

07 жовтня 2024 року м. Миколаїв справа № 488/5017/23

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року, ухвалене в складі головуючого судді Селіщевої Л.І., в приміщенні цього ж суду в м. Миколаєві, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом,

установив:

05 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом до відповідача ОСОБА_3 , який обґрунтовував наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина та мати відповідача ОСОБА_4 .

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно:

-земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0715, площею 0,0393 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , та має цільове призначення землі сільськогосподарського призначення;

-земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:0033, площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , та має цільове призначення землі житлової та громадської забудови.

На час смерті, ОСОБА_4 була зареєстрована по АДРЕСА_3 , і разом з нею за цією ж адресою були зареєстровані позивач та відповідач.

Позивач вказував, що відповідач фактично не проживав за цією адресою через те, що він постійно мешкає тривалий час за кордоном, реєстрація його місця проживання за вказаною адресою має формальний характер, тому спадщину після смерті матері він в установленому законом порядку не прийняв.

Позивач зазначав, що спадщину після смерті ОСОБА_4 фактично прийняв лише він, так як дійсно проживав з нею до часу її смерті по АДРЕСА_3 .

З метою оформлення спадщини він звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В., яка завела спадкову справу, проте відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину на усе спадкове майно. Нотаріус мотивувала відмову наявністю ще одного спадкоємця за законом першої черги, відповідача по даній справі, який є таким, що фактично прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_4 .

Посилаючись на викладене та на неможливість в позасудовому порядку оформити спадщину на усе спадкове майно, позивач просив суд визнати за ним право власності на вказані земельні ділянки в порядку спадкування за законом після смерті його дружини ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В заяві представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Ганга Д.Г., посилався на визнання позову у повному обсязі та підтвердив фактичне не проживання відповідача зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частину нерухомого майна:

-земельної ділянки з кадастровим номером :01:000:0715, площею 0,0393 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , та має цільове призначення землі сільськогосподарського призначення;

-земельної ділянки з кадастровим номером :04:006:0033, площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , та має цільове призначення землі житлової та громадської забудови.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що на час своєї смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , і разом з нею за цією ж адресою були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які в силу статей 1268, 1269 ЦК України є такими, що в установленому законом порядку прийняли спадщину після її смерті.

За такого, частка позивача, як одного зі спадкоємців за законом першої черги, у спадковому майні, що залишилось після смерті ОСОБА_4 , становить 1/2 частину, а не цілу частину, як це вважав позивач.

Не дивлячись на визнання представником відповідача позову у повному обсязі, суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки на думку суду, це суперечить закону (ч.4 ст. 206 ЦПК України). Наданий представником відповідача лист Державної прикордонної служби України, на думку суду, сам по собі не може вважатись належним та достатнім доказом неприйняття відповідачем спадщини у порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки лише доводить періодичний перетин ним державного кордону України. Натомість доказів, які б достеменно підтверджували постійне проживання відповідача за кордоном починаючи з 2018 року (як це зазначено у заяві представника відповідача), матеріали справи не містять.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи свою скаргу, позивач зазначав, що суд першої інстанції неправильно застосував положення частини третьої статті 1268 ЦК України ототожнивши реєстрацію місця проживання із фактичним проживанням із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд неправильно встановив, що відповідач, як особа, яка була зареєстрованою за місцем відкриття спадщини спадкодавця, на день його смерті, прийняв спадщину, оскільки сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України про прийняття спадщини. У цій справі суд першої інстанції не звернув уваги на правові позиції щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147, від 19 травня 2021 року у справі №937/0434/19-ц.

Суд першої інстанції помилково не взяв до уваги наявний у справі лист Державної прикордонної служби України від 29 вересня 2023 року, який, зокрема підтверджує, що 16 вересня 2021 року відповідач виїхав з України і більше в Україну не повертався, проживаючи за кордоном.

Суд не надав жодної оцінки оригіналу акту свідків сусідів від 01 грудня 2023 року, яким зафіксовано, що відповідач ОСОБА_3 фактично не проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_3 , з жовтня 2018 року.

Крім того, суд першої інстанції протиправно не взяв до уваги визнання відповідачем позову та визнання ним обставин не проживання за вказаною адресою станом на день смерті спадкодавця. За правилами частини першої статті 82 ЦПК України дані обставини, визнані відповідачем не підлягали доказуванню, чого не дотримався суд першої інстанції.

Позивач зазначав, що в апеляційній скарзі він не оскаржує рішення суду в частині задоволених судом позовних вимог, оскаржує лише в частині рішення, яким йому було відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання апеляційного суду позивач не з`явився, будучи належним чином повідомленим про день, час і місце судового засідання.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Ганга Д.Г. визнав та погодився з доводами і вимогами апеляційної скарги, посилаючись на їх доведеність.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення районного суду в повній мірі не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Миколаєві померла ОСОБА_4 , яка була дружиною позивача ОСОБА_2 та матір`ю відповідача ОСОБА_3 .

Після її смерті відкрилась спадщина на належне їй нерухоме майно земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0715, площею 0,0393 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , та має цільове призначення землі сільськогосподарського призначення та земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:0033, площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , та має цільове призначення землі житлової та громадської забудови.

Із копії спадкової справи № 92/2023, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. до майна померлої ОСОБА_4 , вбачається, що на випадок своєї смерті остання заповіту не залишила.

Спадщину після смерті спадкодавця прийняв позивач ОСОБА_2 , оскільки на час відкриття спадщини був разом з нею зареєстрованим та проживав за однією адресою.

Інші особи із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Із наявного у матеріалах спадкової справи витягу з Реєстру територіальної громади м. Миколаєва вбачається, що на час своєї смерті ОСОБА_4 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , і разом з нею за цією ж адресою були зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3

20 вересня 2023 року позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно спадкодавця.

Роз`ясненням приватного нотаріуса від 28 листопада 2023 року № 400/02-14 йому повідомлено про неможливість вчинення нотаріальної дії, оскільки не проживання сина ОСОБА_3 разом із спадкодавцем за однією адресою ніякими документами не підтверджений та, у зв`язку з тим, рекомендовано звернутися до суду.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони були разом із спадкодавцем зареєстровані за однією адресою, а тому в силу статей 1268, 1269 ЦК України є такими, що в установленому законом порядку прийняли спадщину після її смерті.

Проте, для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення постійного проживання на час відкриття спадщини відповідача та спадкодавця.

Так, частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Подібні за змістом висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 383/136/15-ц, від 20 січня 2021 року у справі №686/24572/17, від 21 жовтня 2020 року у справі №569/15147, від 19 травня 2021 року у справі №937/0434/19-ц.

Обґрунтовуючи підставність позову, ОСОБА_2 зазначав, що хоча відповідач і був зареєстрований на час відкриття спадщини після смерті своєї матері разом із ними, але постійно проживав за межами України. Вказане підтверджується актом від 01 грудня 2023 року сусідів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про не проживання відповідача за адресою місця реєстрації, починаючи з 2018 року, листом Державної прикордонної служби України №91-47209/18-23 від 29 вересня 2023 року з відмітками про останній перетин державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України ОСОБА_3 виїзд 16 вересня 2021 року ОСОБА_8 (а.с. 24-27, 45), а також визнанням позову відповідачем ОСОБА_3 , який діяв через свого представника - адвоката Ганга Д.Г.

За вказаних обставин, сам по собі факт реєстрації відповідача разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, у той час, як законом пов`язане прийняття спадщини із постійним проживанням, не є безумовним доказом прийняття спадщини.

За такого визнання відповідачем позову, на думку колегії суддів, не суперечить закону.

Колегія суддів вважає, що районний суд в оскаржуваному рішенні, вирішуючи питання щодо встановлення кола спадкоємців, а саме чи є спадкоємцем відповідач ОСОБА_3 помилково зазначав, що останній був зареєстрований із спадкодавцем ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_3 , а тому в силу статей 1268, 1269 ЦК України є таким, що в установленому законом порядку прийняв спадщину після її смерті.

Судом не встановлено обставин на підтвердження факту проживання ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини.

Проаналізувавши викладене та встановивши, що спадкоємець за законом відповідач у цій справі ОСОБА_3 , спадщину після смерті ОСОБА_4 у порядку й у строки, визначені законом, не прийняв, апеляційний суд дійшов висновку, що його частина у спадщині за законом переходить до іншого спадкоємця - позивача у справі ОСОБА_2 відповідно до частини другої статті 1275 ЦК України.

За такого є підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнання за ним в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - ОСОБА_4 права власності на спірні земельні ділянки.

Враховуючи, що при ухваленні рішення суд неповно з`ясував обставини справи та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, внаслідок чого помилково дійшов висновку про часткове задоволення прозову ОСОБА_2 , рішення на підставі положень пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 376, 381 - 382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 20 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом.

Визнати за ОСОБА_2 , (РНОКПП НОМЕР_1 ), в порядку спадкування за законом після смерті його дружини - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0715, площею 0,0393 га, яка розташована по АДРЕСА_1 , та має цільове призначення землі сільськогосподарського призначення та земельну ділянку з кадастровим номером :04:006:0033, площею 0,1 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , та має цільове призначення землі житлової та громадської забудови.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, в порядку і випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 08 жовтня 2024 року.