Справа № 953/2379/24
РІШЕННЯ
11 вересня 2024 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
судді Єфіменко Н.В.,
за участі секретаря Лущан В.О.,
представника позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -
27 березня 2024 року ОСОБА_3 (далі: позивач) звернулась до ОСОБА_4 (далі: відповідач) з позовом про визнання за нею права власності на 2/3 частини кв. АДРЕСА_1 , 2/3 частки автомобіля «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на перебування з 2002 з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, а з 06.06.2009 у зареєстрованому шлюбі, придбання у зазначені періоди автомобіля «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 , та кв. АДРЕСА_1 . Також повідомила, що сторони мають двох дітей, сина 2003 р.н. та доньку 2009 р.н. Відсутність домовленості з відповідачем про поділ майна подружжя змусило її звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. За проживання дітей разом із позивачем, наявної інвалідності у доньки, притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП, просить суд відступити від принципу рівності часток подружжя, визнавши за собою право власності на 2/3 частини спільного сумісного майна подружжя.
Відповідач частково визнав обставини, на які посилається позивач, зокрема, наявність двох дітей, сина та доньки, яка є особою з інвалідністю, придбання у період шлюбу кв. АДРЕСА_1 та вважав, що поділу підлягає лише квартира у рівних частках, проти відступу від рівності часток подружжя згідно ст.70 СК України заперечував за недоведеності позовних вимог в цій частині.
У судовому зсіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав частково з підстав викладених у відзиві.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
04.10.2008 на відповідача, на підставі довідки-рахунку №ЦБР298707 від 29.09.2008, виданої ТОВ «Автоарт» та ВМД №100000021/8/534280 від 22.09.2008, зареєстрований автомобіль «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 , та оформлено свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області від 09.09.22 №31/20-1235.
06.06.2009 між позивачем та відповідачем укладений шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась донька - ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
Донька сторін є особою з інвалідністю з дитинства, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_4 від 23.06.2010.
11.05.2012 сторони придбали кв. АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.05.2012, Витягом про державну реєстрацію.
31.08.2020 судовим наказом Московського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина та доньки у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 17.08.2020 до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
11.06.2021 рішенням Київського районного суду м. Харкова стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на сина в розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку щомісячно починаючи з 08.02.2021 і до закінчення терміну навчання, тобто до 30.06.2024.
Також з матеріалів справи вбачається, що у провадженні Київського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа №953/5211/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 06.06.2009 та поділ майна подружжя. Вказані позови у подальшому залишені без розгляду.
Під час розгляду вищезазначеної справи відповідачем поданий відзив, в якому відповідач частково визнав викладені позивачем обставини, що сторони мають двох дітей та у період шлюбу ними придбана кв. АДРЕСА_1 .
Позивач вважає, що народженням у сторін у 2003 р. сина та подачею у 2021 відповідачем зустрічної позовної заяви про встановлення факту проживання однією сім`є без реєстрації шлюбу з 01.01.2004 по 06.06.2009 та поділ майна подружжя, доведений факт спільного проживання сторін однією сім`єю.
Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:
Щодо поділу кв. АДРЕСА_1 :
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Приписами ст.63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Згідно зі статтею 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Отже, ст.60 СК України та ст.368 ЦК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Правилами ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні норми містить ч.2 ст.372 ЦК України.
Частиною 2 ст.70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2019 року справа № 308/4390/18 (провадження № 61-7230св19) зроблено висновок про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однак, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, належних доказів, в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей, не надано.
Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири з урахуванням положень ст. 70 СК України, позивачкою не доведено.
З огляду на встановлені обставини та положення ст.70 СК України, саме по собі проживання дітей з позивачкою, не є підставою збільшення частки одного з подружжя.
Наявна заборгованість відповідача зі сплати аліментів на утримання дітей, також не є підставою збільшення частки позивача в спільному майні подружжя, оскільки належним способом захисту порушеного права у такому випадку є стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.
Отже, підстави відступлення від засад рівності часток подружжя, - відсутні.
За таких обставин, кв. АДРЕСА_1 підлягає поділу в рівних частках між подружжям по 1/2 частині кожному.
Враховуючи вищевикладене позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 2/3 частки кв. АДРЕСА_1 підлягає частковому задоволенню.
Щодо поділу автомобіля «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 .
Відповідно до ч.1, ч.2 ст.3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Частиною ч.1 ст.58 Конституції України передбачено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності.
Згідно з п.1 розд. VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Кодекс про шлюб та сім`ю УРСР від 1969 та ЦПК України від 1963 року з відповідними змінами норм про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу до 01 січня 2004 року не містить.
Відтак, факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю може бути встановлений за умови, що таке проживання відбувалося після січня 2004 року та тільки починаючи з цього часу.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою виникнення у них прав та обов`язків подружжя.
Відповідно до ч.1 ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
Згідно ч.2 ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно із ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.
Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Проте, позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, належних доказів, в розумінні ст.76-80 ЦПК України, на підтвердження факту спільного проживання сторін з січня 2004 року, не надано.
Отже, вимога позивача про визнання за нею права власності на 2/3 частки автомобіля «Toyota Corolla», р.н. НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.
Подача відповідачем зустрічного позову в іншій справі про встановлення факту спільного проживання із позивачем, у подальшому залишеній без розгляду, спільного проживання сторін однією сім`єю з 2004 до реєстрації шлюбу не підтверджує, а відтак вищевикладених висновків суду не спростовує.
Згідно зі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При звернені до суду позивачем сплачений судовий збір в сумі 9 084, 59 грн.
Транспортний засіб позивачем оцінений у 200 300 грн., 2/3 133 533, 33 грн., відповідно судовий збір становить 1 335, 33 грн.
За часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 3 874, 63 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 141, 264, 265 ЦПК України суд,-
Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, - задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу майна подружжя право власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 .
В іншій частині позову, - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в сумі 3 874 (три тисячі вісімсот сімдесят чотири) грн. 63 коп.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_3 ).

Повне рішення складено 03.10.2024.

Суддя -