КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 жовтня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 370/1832/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8737/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В.,Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Білоцької Л.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , Макарівська селищна рада Київської області, Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власником 1/4 частки будинку АДРЕСА_2 . Після смерті її батька, ОСОБА_6 , позивач виявила, що в вказаному будинку зареєстровані відповідачі, проте фактично в ньому ніколи не проживали. Вказувала, що за життя ОСОБА_6 було проведено обстеження матеріально-побутових умов сім`ї та складено акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.11.2016 року, яким встановлено, що ОСОБА_6 проживав сам.

Зазначала, що реєстрація відповідачів у вказаному будинку порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження належною їй частиною будинку, зокрема, участі у витратах на оплату житлово-комунальних послуг не приймають, що створює перешкоди позивачу у отриманні субсидії. Відповідачі в добровільному порядку зніматись з реєстрації не бажають, тому виникла необхідність у визнанні осіб, такими, що втратили право користуванням житловим приміщенням в судовому порядку (т. 1 а.с. 2-7).

31 березня 2023 року від законного представника неповнолітньої ОСОБА_4 - ОСОБА_1 надійшов відзив на позов, в якому остання заперечувала проти позову. Вважала позов необґрунтованим та безпідставним, таким, що не підлягає задоволенню та суперечить інтересам неповнолітньої дитини ОСОБА_4

Вказувала, що вона перебувала у цивільному шлюбі з ОСОБА_6 з 2001 року. Від шлюбу має двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Факт її не проживання з дітьми за місцем реєстрації є вимушеним, оскільки у зв`язку бойовими діями, які відбувались у 2022 році на території Макарівської селищної територіальної громади, внаслідок обстрілів з ракетних систем залпового вогню та ствольної артилерії житлове приміщення, в якому вона зареєстрована з дітьми за адресою АДРЕСА_1 було пошкоджене та не придатне для проживання, що підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення № 1314/03-12/1 від 27.09.2022. Тобто, факт не проживання з 2022 року за адресою АДРЕСА_1 вимушений і ніяк не є ні її вільним вибором, ні її дітей.

Крім того, відповідно до Довідки № 64 від 28 березня 2023 року виданої Макарівською селищною радою Бучанського району Київської області громадянці ОСОБА_1 про те, що вона зареєстрована та дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми дітьми. Також, згідно Акта від 28 березня 2023 року складений депутатом Макарівської селищної ради Негодою О.О. в присутності сусідів зазначено, що ОСОБА_1 та її діти зареєстровані та проживали з грудня 2001 року до 24.02.2022 року і вели домогосподарство за адресою АДРЕСА_1 , але у зв`язку з активними воєнними діями будинок було пошкоджено і він є непридатним до життя, тому вона з дітьми проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Вказувала, що наразі, вона, як мати неповнолітньої ОСОБА_4 , не має у власності іншого житла, вимушена шукати іншого притулку для себе і своїх дітей. Розмір її доходів не дозволяє придбати у власність майно, а тому з урахуванням свого не надто великого доходу вона разом з дітьми намагається винаймати житло у інших людей. При цьому, підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вважала, що проживання дитини за місцем проживання матері не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації (т. 1 а.с. 67-72).

18 квітня 2023 року від позивача надійшли заперечення на відзив, в яких остання підгримувала позовні вимоги (т. 1 а.с. 85-86).

Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Службу у справах дітей Макарівської селищної ради (т. 1 а.с. 95).

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Макарівська селищна рада Київської області, Служба у справах дітей Макарівської селищної ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн., тобто по 496,20 грн. з кожного (т. 1 а.с. 166, 168-172).

Не погодившись із рішенням суду, 27 лютого 2024 представник ОСОБА_1 - адвокат Оберемчук О.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 1 а.с. 174-177).

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.

Суд прийшов до неправильного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки судом не було враховано, що жодних доказів оплати комунальних послуг позивач не надала (в матеріалах справи лише докази нарахованих сум, а не сплачених); жодних доказів відмови позивачці в отриманні житлової субсидії, чи навіть доказів зверненням позивачки за отриманням житлової субсидії не надала; позивачка не може самостійно володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним у даному спорі майном, адже є лише співвласницею, і повинна враховувати думку іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, адже у встановлений законом час звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини; судом не взято до уваги не залучення позивачкою іншого співвласника до участі у даній справі, адже його позиція щодо користування житловим будинком відповідачами є протилежною позиції позивачки, чим порушено також права та інтереси іншого співвласника .

Звертала увагу, що свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є спадкоємцями ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . До складу спадкового майна увійшла 1/2 частки у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_4 . Своє спільне часткове право власності позивачка зареєструвала на 1/4 частку вказаного житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 126984689. Оскільки позивачка та ОСОБА_5 є спадкоємцями першої черги після смерті батька, то частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Відсутність запису у реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_2 за ОСОБА_5 не засвідчує того, що спадкоємець не набув права власності на вказане майно. Не заперечує цих обставин ні позивачка, ні суд першої інстанції.

Вважала, що при дослідженні Макарівським районним судом Київської області обставин існування в позивачки права власності необхідно було перш за все встановити підстави, на якій позивачка набула таке право, та якою часткою на праві власності вона володіє і чи дійсно мала право розпоряджатись всім майном. Адже інший співвласник майна ОСОБА_5 , який не був залучений третьою особою, має інтерес, щоб відповідачі користувались спірним будинком.

Також, звертала увагу, що поважною причиною непроживання відповідачів у житловому будинку АДРЕСА_2 є повномасштабна збройна агресія, обстріли з ракетних систем залпового вогню та ствольної артилерії, внаслідок чого вказаний будинок визнаний непридатним для проживання, що підтверджується довідкою про пошкодження житлового приміщення №0.1314/03-12/2 від 27.09.2022 р. При цьому, вичерпного переліку таких поважних причин законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Зазначала, що користування відповідачами вказаним житловим будинком не порушує право вільно володіти, розпоряджатися та користуватися спільною частковою власність позивачки на її 1/4 частку житлового будинку (т. 1 а.с. 174-177).

11 березня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (т. 1 а.с. 211-216).

11 липня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду залучений до участі у справі як третя особа ОСОБА_5 (т. 2 а.с. 6-7).

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 , її представник та представник третьої особи ОСОБА_5 - адвокат Оберемчук О.О., третя особа ОСОБА_5 підтримали скаргу і просили її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_2 заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, були повідомлені належним чином, про що у справі є докази. Факт належного сповіщення ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , їх мати - відповідачка ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції не заперечувала (т. 1 а.с. 218-232, 234-239, 245-250 т. 2 а.с. 8-16, 18-19).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачу ОСОБА_2 на праві приватної спільної часткової власності належить 1/4 частки будинку АДРЕСА_2 , яку вона успадкувала після смерті батька ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 11-13).

З копії довідки № 2007 від 18.10.2022 року Макарівської селищної ради вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 склад зареєстрованих осіб становить: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (т. 1 а.с. 14).

За змістом копії Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 08.11.2016 року зазначено, що за адресою: АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_6 , 1939 р.н. (т. 1 а.с. 28).

За змістом копії Актів від 16 жовтня 2022 року складеного сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зазначено, що громадяни ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 фактично ніколи не проживали, домогосподарства не вели, в підтриманні будівель участі не приймали, з сусідами не спілкувались, останній раз їх могли бачити випадково на цій вулиці більше року тому (т. 1 а.с. 16-17, 18).

З копії Акту від 18.10.2022 року складеного депутатом Макарівської селищної ради Новіцькою Т.В. встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично вся родина за даною адресою ніколи не проживала (т. 1 а.с. 19).

З копії довідки № 3737 від 11.11.2016 року Макарівської селищної ради встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_6 проживав один (т. 1 а.с. 29, 47).

Так, з копії Витягу з реєстру територіальної громади від 29.09.2022 року поданої відповідачкою ОСОБА_1 встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 05.02.2016 року (т. 1 а.с. 74).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 25.05.2021 року встановлено, що ОСОБА_4 є донькою ОСОБА_1 . При цьому в графі батько вказаний ОСОБА_10 (т. 1 а.с. 76).

З Інформації з Державного реєстру речових прав від 31.03.2023 року вбачається, що відсутні відомості про зареєстроване нерухоме майно за ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 77).

З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 29.03.2023 року за період з 3 кварталу 2022 року по 4 квартал 2022 року інформація про доходи ОСОБА_1 відсутня (т. 1 а.с. 78).

28 березня 2023 року за № 611 Макарівською селищною радою видано довідку ОСОБА_1 , про те, що вона зареєстрована та дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїми дітьми, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (зі слів сусідів: ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 ) з грудня 2001 року до 24.02.2022 року (т. 1 а.с. 80).

З Акту від 28 березня 2023 року складеного депутатом Макарівської селищної ради Негодою О.О. в присутності сусідів встановлено, що ОСОБА_1 та її діти зареєстровані та проживати з грудня 2001 року до 24.02.2022 року і вели домогосподарство за адресою АДРЕСА_1 , але у зв`язку з активними воєнними діями будинок було пошкоджено і він є непридатним до життя, тому вона з дітьми проживає за адресою АДРЕСА_3 з травня 2022 року і по даний час (т. 1 а.с. 81).

З листа Служби у справах дітей Макарівської селищної ради, який надійшов до суду 12.07.2023 року встановлено, що службою розглядалося питання щодо захисту житлових прав неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в якому просить захистити житлові права неповнолітньої дитини та зберегти право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 106-107).

Поряд з цим, будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження доводів відповідачки ОСОБА_1 , що вона перебувала з ОСОБА_6 , за життя останнього і до 05 грудня 2016 року, у громадянському шлюбі, від якого має дітей до суду не надано і судом таких не встановлено.

Такі доводи відповідачки позивачка ОСОБА_2 заперечувала та зазначала, що про не проживання відповідача з дітьми у будинку за адресою: АДРЕСА_1 також свідчать відсутність використання газу (встановлено заглушку у 2017 році) та електроенергії з 2016 року після смерті ОСОБА_6 . Зазначене підтверджується рахунками і квитанціями за електроенергію та за спожитий газ, остання звірка за світло була 17.10.2016 року (т. 1 а.с. 85-91).

Судом першої інстанції за клопотанням сторін були допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_9 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_18 , свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_11 (т. 1 а.с. 134-135, 139, 143-144)

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що з ОСОБА_6 була знайома, сусіди. Бачила, що ОСОБА_20 разом з дітьми приходила до ОСОБА_6 , орієнтовно років десять тому, на початку 2012 року, вона проживала приблизно півроку. ОСОБА_6 скаржився, що ОСОБА_20 його ображає. Приблизно 10-12 років тому ОСОБА_6 вигнав ОСОБА_20 , точну дату не пам`ятає, остання забрала речі та дітей. Час від часу ОСОБА_20 поверталась, однак постійно не проживала. ОСОБА_6 розповідав, що знайшов для ОСОБА_20 будинок по АДРЕСА_3 , де вона проживає і на даний час, оплачував оренду будинку. ОСОБА_20 час від часу разом з дітьми приходила до будинку по АДРЕСА_1 , однак там постійно не проживала.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що бачив ОСОБА_20 до 2016 року. Після смерті ОСОБА_6 не бачив, щоб вона проживала. В період з 2017 по 2021 рік нічого з приводу проживання останньої пояснити не може. Починаючи з 2021 року не бачив, що хтось проживав в будинку по теперешній час. Бачив, що ОСОБА_20 приходила, однак не може стверджувати, що проживала.

Свідок ОСОБА_16 пояснив, що знайомий із ОСОБА_6 . ОСОБА_20 деякий час проживала разом з ним, рік чи можливо два, який рік не пам`ятає, не бачив щоб проживала постійно В подальшому не проживала. Між ОСОБА_6 та ОСОБА_20 виникали конфлікти, на що жалівся ОСОБА_6 .

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що була знайома з ОСОБА_6 , сусіди. ОСОБА_6 жалівся на ОСОБА_20 ОСОБА_20 бачила, після смерті ОСОБА_6 , вона приходила до будинку, однак з 2017 року там не проживала, з яких причин не знає. Бачила, що ОСОБА_20 з будинку по 8-го Березня вивозила речі, орієнтовно п`ять років тому.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що з ОСОБА_6 був знайомий з дитинства, сусіди, проживає по АДРЕСА_5 . Приблизно 15 років тому з`явилася ОСОБА_20 . ОСОБА_6 казав, що вона попросила пожити в його будинку. Свідок вказав, що ОСОБА_20 за зазначеною адресою прожила приблизно півроку. ОСОБА_6 скаржився на ОСОБА_20 ОСОБА_20 не проживає в будинку приблизно з 2003 року. В будинку не було умов для проживання, відсутня вода. ОСОБА_20 інколи приходила, зокрема, в день отримання ОСОБА_6 пенсії.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що з ОСОБА_20 знайома з 1997 року. Працювала з 2003 року в службі у справах дітей, у 2014 році обстежувала умови проживання дітей в будинку за адресою 8 Березня, 15, привозили одяг, адресну допомогу, умови проживання в будинку були нормальні. Зазначає, що ОСОБА_20 проживала у вказаному будинку разом із дітьми. Вказує , що ОСОБА_20 проживала за вказаною адресою з 2003 року по 2014 рік. Чи проживала там ОСОБА_20 після 2014 року їй не відомо.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що з ОСОБА_6 була знайома, сусіди. Бачила, що ОСОБА_20 з 2003 року до смерті ОСОБА_6 приходила. З 2003 по 2004 рік проживала. Після смерті ОСОБА_6 , приходила до будинку, однак не проживала. Чому ОСОБА_20 не проживала не знає, мабуть не дозволяли умови проживання.

Свідок ОСОБА_18 пояснила, що вона дочка відповідачки ОСОБА_20 . З 2003 року проживали в будинку по АДРЕСА_1 . Приблизно у 2015-2016 мати посварилася з ОСОБА_6 , тимчасово не проживали, потім повернулися. Проживали в будинку по 2016 рік. Після смерті ОСОБА_6 півроку не проживали та не приходили до будинку. Спочатку в будинку були всі умови для проживання, однак були вкрадені речі, вибиті шибки, відсутнє світло, тому в подальшому не проживали. Свідок вказала, що в довідці про склад сім`ї вказано, що ОСОБА_6 проживає сам, однак таку довідку отримали з метою отримання субсидії. Вказувала, що позивач не давала проживати в будинку, зрізала замки.

Свідок ОСОБА_19 пояснила, що з ОСОБА_20 знайома, працювала вчителькою, приблизно у 90-х роках приходила на перевірку на вул. 8 Березня, адресу точно назвати не може. В будинок не заходила. В 2004-2005 роках перевіряла вже по АДРЕСА_3 .

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона з ОСОБА_6 спілкувалася з 1993 року, приходила до них, ОСОБА_6 проживав разом із ОСОБА_20 за адресою АДРЕСА_1 . До 2010 року і в 2010 році і надалі разом проживали, однак не пам`ятає до якого часу.

Вищевказані обставини і докази, показання допитаних районним судом свідків, дають підстави для висновку, що відповідачкою не доведено факт проживання у спірному будинку з грудня 2016 року (тобто після смерті власника будинку ОСОБА_6 ) і до часу звернення позивачки із зазначеним позовом у листопаді 2022 року, зокрема, не надано будь - яких доказів проживання у спірному будинку та (або) споживання (оплати) за надані (спожиті) комунальні послуги за вказаною адресою: АДРЕСА_1 , не встановлено таких і в судовому засіданні.

Поряд з цим, встановлені по справі обставини підтверджують фактичне проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 .

Статтями 13, 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Аналіз цих норм законодавства доводить, що власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов`язки. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.

Відповідний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 756/7983/17.

Як встановлено судом, з 05 лютого 2016 року відповідач ОСОБА_1 була зареєстрована у спірному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Реєстру територіальної громади (т. 1 а.с. 74).

Поряд з цим, до суду не надано об`єктивних доказів вселення відповідачів у спірний житловий будинок як членів сім`ї власника будинку ОСОБА_6 за життя останнього, не надано до суду і доказів проживання відповідачів у спірному будинку після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, будь-яких домовленостей з позивачем щодо проживання відповідачів у житловому будинку не було і позивач заперечує проти проживання відповідачів у його будинку. При цьому, наявним у справі доказам судом першої інстанції дана належна оцінка.

Колегія суддів перевірила та відхилила доводи апелянта ОСОБА_1 щодо відсутності заперечень на проживання відповідачів у спірному житловому будинку з боку іншого співвласника ОСОБА_5 , врахувавши наступне.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок -два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

Поряд з цим, позивачка ОСОБА_2 , як власник частини вищевказаного будинку не надавала згоди на проживання в ньому відповідачів, а третя особа ОСОБА_5 , який є власником частини цього будинку вправі однособово вирішувати та визначати порядок володіння та користування майном (будинком), що є спільною частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

Оскільки така домовленість спввласників щодо проживання відповідачів у вказаному будинку відсутня, суд апеляційної інстанції відхилив посилання відповідачів на відсутність заперечень на проживання відповідачів у спірному житловому будинку з боку іншого співвласника ОСОБА_5 .

Зважаючи на те, що встановлені судом у справі обставини і докази підтверджують фактичне і протягом тривалого часу проживання відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 , а спірний будинок частково зруйновано внаслідок воєнних дій і на час розгляду справи судом не є придатним для проживання, колегія суддів відхилила доводи апелянта про відмову у задоволенні позову через відсутність у відповідачів іншого житла.

Суд апеляційної інстанції забезпечив право апелянта надати до суду інші докази неподання яких, на думку відповідачки ОСОБА_1 призвело до ухвалення помилкового рішення районного суду, проте таким правом апелянт не скористалась, будь-яких доказів до суду апеляційної інстанції не надала і клопотань про їх витребування до апеляційного суду не заявляла.

Інших доводів незаконності оскаржуваного рішення подана апеляційна скарга не містить

На підставі ст. 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат вирішенню не підлягає.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 24 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 04 жовтня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова