233 № 233/2875/24
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
07 жовтня 2024 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:
головуючого судді Мартишева Т. О.
за участі секретаря судового засідання Любач Н.О.,
прокурора ОСОБА_1 ,
представника позивача
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Костянтинівської окружної прокуратури Власенко Дмитра Вікторовича, в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до ОСОБА_2 про конфіскацію земельної ділянки та визнання права власності за державою, -
Заступник керівника Костянтинівської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області до відповідача ОСОБА_2 про конфіскацію земельної ділянки, вказуючи, що Костянтинівською окружною прокуратурою за результатами вивчення стану законності у сфері розпорядження земельними ділянками, розташованими в межах Краматорського району, встановлено порушення ОСОБА_2 вимог земельного законодавства.
З відомостей Державного земельного кадастру вбачається, що державна реєстрація спірної земельної ділянки як об`єкта цивільних прав проведена 02 жовтня 2013 року, земельна ділянка сформована, віднесена до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, власником є ОСОБА_2 , документована посвідкою на постійне проживання серії та номеру НОМЕР_1 , виданою 14 березня 2007 року ВГІРФО УМВС України в Донецькій області. Таким чином, з наведених вище відомостей вбачається, що ОСОБА_2 станом на дату набуття права власності на вказану земельну ділянку, 22 серпня 2013 року, мала громадянство російської федерації.
Згідно інформації Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 10 квітня 2024 року № 1401.2.3-1751/14.3-24 відповідно до бази даних ЄІАС УМП ДМС України відомості щодо факту документування паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, наявності громадянства України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні. За наявними обліками ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП ДМС України відомості щодо факту документування посвідками на тимчасове або постійне проживання ОСОБА_2 , відсутні. За обліками РТГ ІП «Реєстрація місця проживання» зареєстрованими/знятими з реєстрації місця проживання на території Донецької області, не значиться.
Відповідно до повідомлення Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України за інформацією ГУ ДМС України в Донецькій області громадянка російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована ВГІРФО ГУМВС України в Донецькій області посвідкою на постійне проживання від 14 березня 2007 року серії НОМЕР_1 . Інформації щодо зареєстрованого місця проживання, а також щодо оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлено.
Також з інформації Костянтинівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомості про смерть ОСОБА_2 відсутні.
Таким чином, на підставі зазначених вище відомостей у їх сукупності достовірно встановлено, що ОСОБА_2 громадянство України в установленому законодавством порядку не набувала, документів, що посвідчують таке громадянство компетентними органами їй ніколи не видавались, натомість дана особа є громадянкою російської федерації та документована відповідною посвідкою на постійне проживання. При цьому, відповідач, набувши право власності на спірну земельну ділянку сільськогосподарського призначення, всупереч вимогам Земельного кодексу України не відчужила даний об`єкт зі спливом законодавчо визначеного строку та дотепер залишається його власником..
Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, призначено підготовче засідання.
Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 19 червня 2024 року вирішено питання про участь прокурора ОСОБА_1 у підготовчому засіданні та судових засіданнях по суті в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 08 серпня 2024 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні.
Прокурор Барабаш Т. Ю. у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, та просила їх задовольнити в повному обсязі, підтримала заявлене під час підготовчого провадження клопотання про повернення надмірно сплаченої суми судового збору.
Представник позивача Головного управління Держгеокадастру в Донецькій області, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про підтримання позовних вимог та розгляд справи у відсутність представника, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час і місце його проведення повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, у зв`язку з чим зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.ст. 280, 281 ЦПК України.
Заслухавши пояснення прокурора, з`ясувавши позицію представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Приписи ст. 131-1 Конституції України, ст. 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділяють прокурора повноваженнями на представництво в суді інтересів держави у випадках, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Оскільки Головне управління Держгеокадастру у Донецькій області у відповідності до положень ст.145 Земельного кодексу України, Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», «Положення про Головне управління Держгеокадастру в області» здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, наділене правом на подання такого роду позовів, на лист прокурора про виявлені порушення із вимогою вжити заходів щодо їх усунення, у тому числі в судовому порядку, повідомило окружну прокуратуру про неподання позову щодо усунення даних порушень у зв`язку з відсутністю коштів для сплати судового збору та не заперечує проти звернення з позовом органів прокуратури, станом на 17 травня 2024 року (день надходження позову до суду) самостійно не реалізувало своє процесуальне право, тому у відповідності до положень ст.23 Закону України «Про прокуратуру», ст.56 ЦПК України є всі підстави для підтвердження представництва прокурором інтересів держави в суді, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 за схожих обставин.
В силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах Спорронґ і Льоннрот проти Швеції від 23 вересня 1982 року, Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21 лютого 1986 року, Щокін проти України від 14 жовтня 2010 року, Сєрков проти України від 07 липня 2011 року, Колишній король Греції та інші проти Греції від 23 листопада 2000 року, Булвес АД проти Болгарії від 22 січня 2009 року, Трегубенко проти України від 02 листопада 2004 року, East/West Alliance Limited проти України від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися значною свободою (полем) розсуду.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.
Згідно із ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.
Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України).
Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом (ст.41 Конституції України).
Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України).
Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як на час набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, так і на час розгляду справи, є громадянкою російської федерації, що підтверджується інформацією Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області від 08 квітня 2024 року №1401.2.3-1751/14.3-23, згідно із якою, за наявними обліками ГУ ДМС у Донецькій області, згідно бази даних ЄІАС УМП ДМС України відомості щодо факту документування паспортом громадянина України, паспортом громадянина України для виїзду за кордон, факту належності до громадянства України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні. За наявними обліками ІП «Облік іноземців та біженців» ЄІАС УМП ДМС України відомості щодо факту документування посвідками на тимчасове або постійне проживання ОСОБА_2 , відсутні. За обліками РТГ ІП "Реєстрація місця проживання" зареєстрованими/знятими з реєстрації місця проживання на території Донецької області, не значиться.
Відповідно до повідомлення Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України за вих. № 6.1-4237/6-24 від 25 квітня 2024 року, за інформацією ГУДМС України в Донецькій області, громадянка російської федерації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , документована ВГІРФО ГУМВС України в Донецькій області посвідкою на постійне проживання від 14 березня 2007 року серії ДН № 60/039. Інформацію стосовно зареєстрованого місця проживання, а також щодо оформлення паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлено.
Як вбачається з інформації Костянтинівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції за вих. № 28.17-36-6 від 17 квітня 2024 року, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомості про смерть ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні.
Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Суб`єктами права приватної власності на землю, згідно зі ст. 80 ЗК України визначено, зокрема, громадян та юридичні особи. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 ЗК України (в редакцій чинній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час) суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.
Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства, відповідно до частини другої статті 81 ЗК України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності.
Одночасно, відповідно до частини п`ятої статті 22 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам.
Відповідно до ст. 35 ЗК України (в редакцій чинній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час) іноземці та особи без громадянства, а також юридичні особи, можуть мати земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва на умовах оренди.
Виходячи з положень ч.ч. 3, 4 ст.81 ЗК України (в редакцій чинній як на час виникнення спірних правовідносин, так і на теперішній час) іноземці, особи без громадянства, можуть отримувати землі сільськогосподарського призначення у разі прийняття спадщини, при цьому, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.
З огляду на вказане, законодавцем у Земельному Кодексі України закріплено заборону на набуття іноземними громадянами у власність земель сільськогосподарського призначення, окрім випадків спадкування з подальшим обов`язковим відчуженням.
Виходячи з контексту вищенаведених норм права, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_2 , як громадянка іноземної держави, не може мати у власності землю сільськогосподарського призначення.
Частиною 1 статті 145 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) було передбачено, що якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
Отже, незалежно від підстав набуття особою права власності на земельну ділянку, яка за ЗК України не може перебувати у власності такої особи, у відповідності до ч.1 ст. 145 ЗК України така земельна ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права.
Тож, відповідач ОСОБА_2 , як нерезидент України, протягом з року з моменту набуття права власності на спірну земельну ділянку, тобто до 22 серпня 2014 року, повинна була виконати вимоги законодавства щодо відчуження спірного об`єкта нерухомості.
Однак, у визначений законом строк відповідач в добровільному порядку відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення не провела, що підтверджується дослідженими судом доказами.
Статтею 145 ЗК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) встановлені підстави припинення права власності на земельну ділянку особи, якщо земельна ділянка не може належати їй на праві власності та/або у зв`язку з порушенням обов`язку щодо її відчуження протягом установленого законом строку, та передбачено що, у разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2). Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.4).
Отже, за відсутності добровільного відчуження іноземним громадянином ОСОБА_2 протягом року після набуття права власності та по теперішній час спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення, право власності на неї підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду на користь держави, а сама земельна ділянка продажу на земельних торгах, що відповідатиме нормам чинного законодавства.
Враховуючи, що відповідач, будучи іноземним громадянином, в порушення вимог національного законодавства України упродовж року після набуття права власності на спірну земельну ділянку з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, добровільно не здійснила її відчуження, її право власності на цю земельну ділянку підлягає припиненню, а спірна земельна ділянка підлягає конфіскації шляхом визнання права власності за державою в особі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області.
За встановлених обставин і відповідних ним підстав, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, внаслідок чого порушене право та законні інтереси держави мають бути відновлені, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, з урахування клопотання прокурора щодо повернення суми надмірно сплаченого судового збору, з відповідача ОСОБА_2 на користь Донецької обласної прокуратури підлягає стягненню сплачений за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову судовий збір в розмірі 3633, 60 грн (2422, 40 грн + 1211, 20 грн).
Відповідно до ст.157 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи (ч.7). Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення (ч.8).
З огляду на відсутність вмотивованого клопотання учасників справи, дію вжитих судом заходів забезпечення позову відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2024 року належить продовжити протягом дев`яноста днів з дня набрання судовим рішенням законної сили.
Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, -

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Донецької обласної прокуратури судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в загальному розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок..
Вжиті судом заходи забезпечення позову, відповідно до ухвали Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 20 травня 2024 року, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 07 жовтня 2024 року. Повний текст рішення по справі виготовлений 08 жовтня 2024 року.

Суддя :