Справа № 541/2484/24
Номер провадження 2/541/950/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 жовтня 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі головуючої судді Шатілової Л.Г., за участі секретаря судового засідання Гуриної В.М., позивача ОСОБА_1 , представника позивача адвоката Жиліної О.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Руль М.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миргород в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів (аліментів), третя особа Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року позивач звернувся до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з даним позовом, які в ході розгляду справи уточнив ,просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь безпідставно набуті кошти (аліменти) у розмірі 33 001 гривні 26 копійок та сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Вимоги обґрунтовував тим, що він, ОСОБА_1 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі №541/703/22, номер провадження 2/541/498/2022, від 13 червня 2022 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області по справі №541/704/22, номер провадження 2/541/499/2022, від 12 серпня 2022 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, однак не менше ніж мінімальний розмір встановлений чинним законодавством України на момент проведення стягнення, починаючи з дня подачі позовної заяви 05.05.2022 року і до його повноліття.

Постановою державного виконавця Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 26.10.2022 року відкрито виконавче провадження ВП №70168587 з виконання виконавчого листа №2/541/499/2022, виданого 18.10.2022 року Миргородським міськрайонним судом стосовно стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, однак не менше ніж мінімальний розмір встановлений чинним законодавством України на момент проведення стягнення, починаючи з дня подачі позовної заяви 05.05.2022 року і до його повноліття.

З березня 2023 року за ОСОБА_1 почала рахуватися переплата по аліментах, сплачених в межах ВП №70168587 на користь відповідачки на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Станом на 05 червня 2024 року розмір переплати аліментів на утримання неповнолітнього сина становила 33 001 гривня 26 копійок.

Зазначив, що на даний час він знаходиться у скрутному матеріальному становищі, перебуває на обліку як безробітній в Миргородській філії Полтавського обласного центру зайнятості з 12.06.2024 року і йому потрібні грошові кошти для проживання.

10 червня 2024 року він звернувся із письмовою заявою до відповідачки про повернення безпідставно набутих коштів (аліментів), але ОСОБА_2 у добровільному порядку не повернула безпідставно стягнуті з позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 33 001 (тридцяти трьох тисяч однієї) гривні 26 копійок.

У зв`язку з чим, позивач змушений звертатися в суд із вказаною позовною заявою з метою захисту свого порушеного права.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 липня 2024 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

23.07.2024 року на адресу суду надійшло пояснення від представника третьої особи , в якому зазначено, що Миргородським ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконанні якого перебуває ВП 70168587 від 26.10.2022 року з примусового виконання виконавчого листа № 2/541/499/2022 від 18.10.2022 року щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.05.2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постанова про відкриття виконавчого провадження № 70168587 винесена та того ж дня за вих. № 36454, 36455 направлена сторонам рекомендованим поштовим відправленням, ОСОБА_1 рекомендований лист не було отримано та лист повернувся до відділу. 21.03.2023 року від стягувача ОСОБА_2 надійшла до відділу розписка про отримання аліментів в грудні 2022 та за лютий-березень 2023 року на загальну суму 12 000.00 грн.

Згідно відповіді на запит до Податкової служби України було встановлено що ОСОБА_1 проходить військову службу в Військовій частині НОМЕР_1 , тому керуючись ст.68.69.70 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем 24.03.2023 року було винесено та направлено Постанову про звернення стягнення на дохід боржника до Військової частини . Перші відрахування з заробітної плати боржника надійшли на рахунок відділу 28.05.2023 року. Заборгованість по сплаті аліментів відповідно до звіту з ВЧ НОМЕР_1 за вих.№1843 від 07.05.2024 року станом на 01.09.2023 року відрахована та в подальшому здійснювалися відрахування поточних аліментів.

26.01.2024 року боржником ОСОБА_1 було долучено до матеріалів виконавчого провадження квитанції про добровільну сплату аліментів за грудень 2022 року па суму 9 000.00 грн., лютий 2023 року на суму 2 000,00 грн., березень 2023 року на суму 1 000.00 грн., квітень 2023 року на суму 33 000.00 грн. При надані квитанцій про сплату аліментів боржником ОСОБА_1 , які не містилися в матеріалах виконавчого провадження державним виконавцем було здійснено перерахунок, відповідно до якого станом на 01.06.2024 року розмір заборгованості складає -33001,26 грн.

06.06.2024 року до відділу надійшов звіт про здійснення відрахування аліментів з доходу боржника ОСОБА_1 з військової частини НОМЕР_1 відповідно до якового ОСОБА_1 станом на 03.05.2024 року виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Додатково повідомив, що останні надходження аліментів були 23.05.2024 (а.с.33-34).

09.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволені. Вказала, що аліментні виплати у розмірі 33001,26 грн. , про повернення яких просить позивач у своєму позові, останній здійснив добровільно в межах відкритого виконавчого провадження №70168587 з примусового виконання виконавчого листа №2/541/499/2022 виданого 18.10.2022 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, а отже вони не можуть бути повернуті в порядку визначеному ст. 1215 ЦК України. Зазначила, що аліментні кошти витрачалися в повному обсязі на утримання сина ОСОБА_4 сумлінно, повернення аліментів у значному розмірі може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу її право на належний рівень та гармонійний розвиток її особистості. Просила поновити строк на подання відзиву на позовну заяву.

16.09.2024 року від представника позивача адвоката Жиліної О.В. надійшла відповідь на відзив, в якому остання зазначила, що відповідач пропустив строк на подання відзиву, у зв`язку з чим останній підлягає поверненню без розгляду. По суті вказала, що позивачем ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження було самостійно сплачені грошові кошти: 31.12.2022 4020,10 грн. та 5025,13 грн., 18.02.2023 2010,05 грн., 07.03.2023 -1005,03 грн., 13.04.2023 -33050,00 грн. Відповідач в порушення вимоги ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» не повідомила протягом наступного дня державному виконавцю в рамках виконавчого провадження ВП №7016858 про вказані обставини. Лише 21.03.2023 року нею було надано розписку про отримання аліментів у грудні 2022, лютому та березні 2023 року на загальну суму 12000,00 грн. Позивач, перебуваючи на військовій службі, зміг надати копії квитанцій державному виконавцю лише 26.01.2024 року. У зв`язку з недобросовісністю відповідача ОСОБА_2 відбулося невірне списання суми аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , з березня 2023 року за позивачем почалася рахуватися переплата по аліментах сплачених в межах ВП №70168587, яка існує і до тепер. З огляду на наявність розрахункової помилки військової частини НОМЕР_1 та державної виконавчої служби у розмірі аліментів, визначеному до стягнення з доходів позивача, а також наявної недобросовісної поведінки з боку ОСОБА_2 вважала, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі (а.с.54-56).

Відповідно до ч.1,2,4 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущений строк.

З метою забезпечення відповідачу можливості реалізації своїх процесуальних прав, клопотання необхідно задовольнити та поновити строк для подачі відзиву.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 поданий позов підтримав. Суду пояснив, що він є безробітним з червня 2024 року та отримує виплати в межах 2500-4000 гривень в місяць. Позивач не повідомила про те, що він добровільно сплачував аліменти в результаті чого виникла переплата. Просив позов задовольнити.

Представник позивача адвокат Жиліна О.В. позов свого довірителя підтримала, просила його задовольнити з підстав, вказаних в уточненій позовній заяві, просила повернути 28122,57 грн., згідно довідки наданої виконавчою службою.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, вважала його безпідставним. Вказала, що всі кошти були витрачені на дитину, останній всім забезпечений. Повідомила, що дитяча кімната відремонтована, у дитини все є. Підтвердила, що відсутній комп`ютер, а також те, що туалет знаходиться не в будинку, а на дворі.

Представник відповідача адвокат Руль М.І. вважала, що стороною позивача не доведено умисел відповідача на неправомірне збагачення, зазначила, що аліменти не є безпідставно набутими коштами, в позовних вимогах просила відмовити.

Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності, також повідомив, що станом на 01.10.2024 року заборгованість складає - 28122,57 грн., наявна переплата зараховується на погашення утвореної заборгованості за попередній період.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не заперечується сторонами (а.с.7 зворот).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13.06.2022 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний (а.с. 8). Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 в розмірі частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% розміру прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно однак не менше ніж мінімальний розмір встановлений чинним законодавством України на момент проведення стягнення (а.с.10).

Постановою головного державного виконавця Миргородського ВДВС у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) від 26.10.2022 року відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання рішення суду про стягнення аліментів (ВП 70168587) (а.с.11 зворот).

Позивач 26.01.2024 року надав ВДВС копії квитанцій про сплату аліментів на утримання сина та розписку відповідача про добровільну сплату коштів (а.с.35-41).

З копії розрахунку заборгованості зі сплати аліментів наданих державним виконавцем встановлено, що станом на 05.06.2024 року є переплата в розмірі 33001,26 грн (а.с.11). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів наданого головним державним виконавцем ОСОБА_5 заборгованість станом на 01.10.2024 складає -28122,57 грн. (а.с. 83).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.

Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Згідно з пунктом першим частини першої статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Аліментні виплати у розмірі 33001,26 грн., про повернення яких просив заявник ОСОБА_1 , останній здійснив добровільно, в межах відкритого виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2/541/499/2022 виданого 18.10.2022 Миргородським міськрайонним судом Полтавської області, тому суд приходить до висновку про неможливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному статтею 1215 ЦК України, враховуючи також те, що аліменти не підлягають поверненню і не відносяться до кондиційних зобов`язань, тобто не можуть бути безпідставно набутими, крім того на теперішній час дана переплата зараховується на погашення утвореної заборгованості за попередній період.

Так, за загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню.

Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 382/1728/18).

При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права.

ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо.

Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи - носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення їх із стягувача на користь боржника як безпідставно набутих.

Як вбачається з матеріалів справи, у ній відсутні докази, які можуть підтвердити обставини, що аліменти були безпідставно набутими, адже підстава для їх сплати не була скасована, змінена. Боржником не доведено недобросовісність набувача, зважаючи на відсутність доказів того, що стягувач достеменно знала про те, що на неї покладений обов`язок повідомляти ВДВС про добровільність сплати аліментів позивачем; не доведено умислу на безпідставне збагачення стягувача; виникнення так званої «переплати» внаслідок помилки не залежало від поведінки і волі стягувача, оскільки вона не здійснила жодних дій для отримання надмірних коштів з метою збагачення; відсутні докази реальної наявності цих коштів у стягувача станом на зараз, не встановлено факту нецільового використання коштів, що могло б свідчити про збагачення стягувача.

Відповідно до положень статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

У даній справі аліментні кошти витрачались відповідачем на утримання спільної дитини, судом не встановлено будь-якої несумлінності з боку ОСОБА_2 , наявна в матеріалах справи копія висновку за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачання аліментів на дитину підтвердила, що одержувач аліментів забезпечує базові індивідуальні потреби дитини , в той же час відсутність комп`ютера, обладнання для заняття спортом не є не цільовим використанням коштів на утримання дитини. Враховуючи викладене, повернення аліментів у досить значному розмірі 28122,57 грн. може зашкодити інтересам дитини та поставити під загрозу його право на належний рівень життя та гармонійний розвиток особистості.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Враховуючи те, що відповідно до частини першої статті 179 СК України саме ОСОБА_3 є власником одержаних на його утримання аліментів, а концепція забезпечення найкращих інтересів дитини є провідною у вітчизняному та міжнародному сімейному праві, вимоги заявника про повернення сплачених на утримання власної дитини аліментів не ґрунтуються на вимогах закону, зокрема і статті 1215 ЦК України.

Враховуючи викладені обставини у їх сукупності, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані ОСОБА_2 внаслідок примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, оскільки у розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають.

Доводи позивача про застосування до спірних правовідносин положень ст. 1215 ЦК України, зважаючи на недобросовісність дій стягувача ОСОБА_2 , судом відхиляються, оскільки ОСОБА_1 , як платником, під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що одержувач аліментів ОСОБА_2 діяла недобросовісно, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.141, 179 СК України, ст.ст. 12, 15, 16, 1212, 1215 ЦК України, ст.ст.12, 81, 127, 11, 12, 127, 141, 263-265 ЦПК України, -

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів (аліментів), третя особа Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 .

Представник позивача: адвокат Жиліна Ольга Василівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №1440 видане на підставі рішення Ради адвокатів Полтавської області від 13.01.2015 року, адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 .

Представник відповідача: Адвокат Руль Марина Ігорівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 25 травня 2015 року №1468 видане на підставі Рішення Ради адвокатів Полтавської області від 27 травня 2015 року №5, адреса 36000 м.Полтава, вул. Європейська, 37/40.

Третя особа: Миргородський відділ державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції , адреса: Полтавська область, м.Миргород, вул. Гоголя, 165, .

Повний текст рішення виготовлений 07.10.2024 року.

Суддя: Л. Г. Шатілова