провадження 2о/175/218/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Слобожанське цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Краматорської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

02 серпня 2024 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Краматорської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявник просить: встановити факт належності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на квартиру від 10 січня 2005 року, виданого Відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням від 10.01.2005 року N? 12400/1, та зареєстрованого у БТІ м. Краматорська 17.03.2005 за N? 44552-П.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня 2024 року цивільну справу 175/11413/24, провадження №2-о/175/218/24, було розподілено головуючому судді Васюченко О.Г.

Ухвалою суду від 06 серпня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами окремого провадження та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Заявник подав заяву про розгляд справи за його відсутності, на задоволенні своїх вимог наполягав.

Заінтересована особа до суду не з`явилася, про час та дату повідомлялася належним чином, відповідних заяв чи клопотань не надавала.

Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представника вказаної зацікавленої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 Цивільного процесуального кодексу України, суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на квартиру від 10 січня 2005 року, виданого Відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням від 10.01.2005 року N? 12400/1, та зареєстрованого у БТІ м. Краматорська 17.03.2005 за N? 44552-П, заявнику належить на праві спільної часткової власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

Однак у зазначеному свідоцтві про право власності та витягу БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно ім?я та по-батькові заявника ОСОБА_1 вказано як « ОСОБА_2 ». Це ім?я та по-батькові були зазначені у старому паспорті НОМЕР_1 заяника, який був виданий 07.08. 2001 року.

Згодом, під час оформлення документів для призначення пенсії, працівники управління пенсійного фонду України повідомили заявника про те, що вони не можуть призначити їй пенсію, оскільки її ім?я та по-батькові, зазначене у паспорті, не відповідають вимогам перекладу з російської мови на українську. У зв?язку з цим ОСОБА_1 вимушена була поміняти паспорт.

02.06.2011 року ОСОБА_1 отримала новий паспорт серії НОМЕР_2 , у якому її ім?я та по-батькові зазначене як « ОСОБА_3 ».

Пізніше заявник отримала лист від Сектору громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Краматорського міського відділу ГУМВС України в Донецькій області N? 7/4259 від 18.08.2011 р., в якому зазначено, що паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Краматорським МВ ГУМВС України в Донецькій обл. 07.08.2001 р. на прізвище « ОСОБА_1 », у зв?язку з розбіжністю правопису імені та по-батькові українською мовою, був замінений паспортом серії НОМЕР_2 , виданий Краматорським МВ ГУМВС в Донецькій обл. 02.06.2011 р. на прізвище « ОСОБА_1 ».

У 2024 році заявник звернулась до державного реєстратора прав на нерухоме майно з метою внести її частку квартири до Державного реєстру речових прав, але отримала рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій N? .07.2024 р., у якому зазначено, що «подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме: для державної реєстрації заявником подано свідоцтво про право власності б/н від 10 січня 2005 року видане відділом по обліку та розподілу житлової площі виконавчого комітету Краматорської міської ради, відповідно до якого право набувачем є ОСОБА_1 . Але з заявою про державну реєстрацію права звернулась заявник: ОСОБА_1 . Таким чином, наявні суперечності між прізвищем заявника та право набувача за свідоцтвом про право власності. Інші відомості, які можуть ідентифікувати особу право набувача ОСОБА_1 , крім прізвища, ім?я, по батькові, в свідоцтві про право власності відсутні».

Таким чином, з метою реєстрації у Державному реєстрі речових прав її частини квартири N? АДРЕСА_1 необхідно встановити факт, що правовстановлюючий документ - Свідоцтво про право власності на квартиру від 10 січня 2005 року, виданого Відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням від 10.01.2005 року N? 12400/1, та зареєстрованого у БТІ м. Краматорська 17.03.2005 за N? 44552-11, належить, ОСОБА_1 .

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлення юридичного факту належності Державного акту на право власності на земельну ділянку має для ОСОБА_4 суттєве юридичне значення і необхідно для подальшого розпорядження своєю земельною ділянкою.

Факт належності заявнику Державного акту на право власності на земельну ділянку доведений в судовому засіданні вищевказаними доказами.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Саме по собі не вірне тлумачення та написання правописно прізвища чи імені заявника в документах при перекладі з російської мови на українську (паспорт, свідоцтво одруження, диплом, державний акт, свідоцтво про народження та інш.) або відповіді різних організацій і відомств (нотаріальні контори, військові комісаріати, відділи РАЦС та інш.) не може бути підставою для відмови в задоволенні цієї заяви, оскільки вони спростовуються наданими доказами та матеріалами справи.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно заінтересованої особи по можливим незаконним (з точки зору вказаної особи) діям відносно нього, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження вказаної особи про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не погодження з вимогами в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

Таким чином обставини заяви знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вище наведене та зазначене, суд вважає за необхідне встановити факт належності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на квартиру від 10 січня 2005 року, виданого Відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням від 10.01.2005 року N? 12400/1, та зареєстрованого у БТІ м. Краматорська 17.03.2005 за N? 44552-П.

Судові витрати залишити за заявником.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», ст.ст. 12, 13, 76, 130, 263-266, 315, 319 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Виконавчий комітет Краматорської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення - задовольнити.

Встановити факт належності, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , правовстановлюючого документу - Свідоцтва про право власності на квартиру від 10 січня 2005 року, виданого Відділом по обліку та розподілу житлової площі виконкому Краматорської міської ради згідно з розпорядженням від 10.01.2005 року N? 12400/1, та зареєстрованого у БТІ м. Краматорська 17.03.2005 за N? 44552-П.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя О.Г. Васюченко