Справа № 372/5890/23
Провадження № 2-495/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі: головуючої судді Висоцької Г.В., за участю секретаря судового засідання Куник О.В., позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , відповідачки ОСОБА_3 , її представниці ОСОБА_4 розглянувши в приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, в якому просив стягнути із останньої грошові кошти у розмірі 3422469,51 грн. та судовий збір. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що на виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року по цивільній справі №372/1267/14-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики № 01-04/09 від 27.07.2011 року в розмірі 6 441 710,89 грн., було видано виконавчий лист № 371/1267/14-ц від 19.04.2017 року, який було пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. 24.04.2017 року зазначеним органом ДВС було відкрито виконавче провадження № 53822096, яке 09.04.2020 року об`єднано із виконавчими провадженнями № 60133552, № 60133605 у зведене виконавче провадження № 61791586. В рамках вказаного зведеного виконавчого провадження було реалізовано нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) літ. «А», загальною площею 234 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане нерухоме майно було реалізоване за 15 202 699,71 грн., що підтверджується Актом про проведені електронні торги від 24.09.2021 року № ЗВП 61791586. 29.09.2021 року ОСОБА_1 звернувся виконавчої служби з проханням про перерахунок залишку коштів, які залишилися після задоволення вимог стягувана, оплати витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору на рахунок ОСОБА_7 . Що державний виконавець і зробив. Після чого ОСОБА_1 неодноразово звертався до ОСОБА_7 з проханням повернути йому отримані грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн., але відповідач станом на дату написання вказаної позовної заяви не повернула їх. Враховуючи вищевказане, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду з позовом, оскільки грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн. безпідставно перебувають у ОСОБА_7 та повинні бути повернуті. Оскільки між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 договірних відносин не існувало та не існує, а кошти, які Позивач просить стягнути з Відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, яка в майбутньому припинилася, тому їх повинно бути витребувано.

01.12.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області забезпечено позов шляхом заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, утому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, зокрема Міністерству юстиції України та його територіальним органам, нотаріусам та іншим органам чи особам, які виконують функції державної реєстрації прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження. передачі у володіння та користування третім особам, внесення до статутних капіталів юридичних осіб, передачі в іпотеку, будь-якого іншого обтяження та інше) та накласти арешт на наступне нерухоме майно: - нежитлові приміщень групи приміщень №№1, 2, 3 в будівлі літ. «Е», загальною площею 149,0 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (нежитлові приміщення 1-9 групи приміщень № 1; нежитлові приміщення 1-6 групи приміщень №2; нежитлові приміщення №1 групи приміщень №3). В іншій частині відмовлено.

29.12.2023 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області прийнято позовну заяву, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

22.04.2024 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано у АТ КБ «Приват Банк» інформацію та докази надходження грошових коштів в розмірі 3 422 469,51 грн. на розрахунковий рахунок ОСОБА_8 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_3 ), а саме IBAN НОМЕР_2 в рамках виконавчого провадження.

13.05.2024 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області клопотання представниці відповідачки про відкладення судового засідання залишено без задоволення. Визнано причину неявки відповідачки та її представника в судове засідання не поважною та продовжено слухання справи у їх відсутність. Для виконання АТ КБ «Приватбанк» ухвали суду від 22.04.2024 відкладено підготовче судове засідання на 30.05.2024 року на 11 год. 00 хв.

02.08.2024 року відповідачкою ОСОБА_5 через свою представницю ОСОБА_4 подано до суду відзив, в якій щодо позовних вимог заперечила з огляду на наступне. Докази, що долучені до матеріалів справи підтверджують лише наявність тривалих фінансових зобов`язань з боку позивача на адресу відповідачки, і не містять жодних відомостей щодо предмету спору, який розглядається. Відповідачка ніколи не позичала грошей у позивача. Сторони перебувають у неприязних відносинах. Судові позови позивач використовує як схему численних маніпуляцій для збереження власного добробуту, як психологічний вплив на відповідачку та їх спільних дітей.

02.08.2024 року протокольною ухвалою Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Учасникам справи судом були забезпечені рівні права щодо здійснення ними всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом та за ухвалами суду витребував документи, які на думку сторін є належними достатніми доказами для вирішення справи по суті вимог.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_3 та її представниця ОСОБА_4 щодо позовних вимог заперечили, зазначили, що їм невідомо від кого надійшли грошові кошти, можливо це пов`язане із здійсненням відповідачкою підприємницької діяльності. Вважають, що матеріали цивільної справи не містять доказів, які в б доводили, що спірна сума перерахована в рамках виконавчого провадження за заявою позивача. Під час підготовчого судового засідання представник відповідачки зазначила, що сторони в справі колишнє подружжя, яке має трьох спільних дітей, в зв`язку із чим перерахування вказаної суми може випливати також із добровільного бажання позивача приймати участь у їхній фінансовій підтримці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року по справі № 371/1267/14-ц за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №01-04/09 від 27.07.2011 року, позовні вимоги задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на його ОСОБА_9 за договором позики №01-04/09 від 27 липня 2011 року 6 441 710,89 грн. та судовий збір у сумі 3 654 грн.

На виконання вказаного рішення Обухівського районного суду Київської області від 07 травня 2014 року, видано виконавчий лист № 371/1267/14-ц від 19.04.2017 року, який пред`явлено до виконання до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

24.07.2017 року зазначеним органом ДВС було відкрито виконавче провадження, що підтверджується постановою № 53822096 про відкриття виконавчого провадження, що підтверджується роздруківкою постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТЮ у Київській області Власюк С.В.

09.04.2020 року заступником начальника відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Перепелицею Артемом Володимировичем винесено постанову № 53822096 про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження.

Згідно з вказаною постановою, об`єднано виконавчі провадження № 53822096, № 60133552, № 60133605 у зведене виконавче провадження № 61791586.

В рамках вказаного зведеного виконавчого провадження реалізовано нерухоме майно, а саме: нежитлові приміщення № 1 по № 8 (групи приміщень № 66) літ. «А», загальною площею 234 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказане нерухоме майно реалізоване за 15 202 699,71 грн., що підтверджується Актом про проведені електронні торги від 24.09.2021 року № ЗВП 61791586.

Як зазначає позивач, 29.09.2021 року він звернувся до виконавчої служби з проханням про перерахунок залишку коштів, які залишилися після задоволення вимог стягувача, оплати витрат виконавчого провадження, стягнення виконавчого збору на рахунок ОСОБА_7 .

Згідно з розпорядженням № 62987867 від 19.11.2021 року державного виконавця ОСОБА_10 та платіжного доручення № 4924 від 19.11.2021 року на рахунок ОСОБА_8 , а саме: IBAN НОМЕР_2 в АТ КБ «Приват Банк», перераховано залишок коштів, які залишилися після задоволення вимог кредиторів в сумі З 422 469,51 грн.

Позивач не просив суд витребувати матеріали виконавчого провадження задля ознайомлення із його заявою про перерахування грошових коштів відповідачці, як залишку від реалізованого на користь стягувача майна в рамках виконавчого провадження, оскільки під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження вказана заява була відсутня, незважаючи на твердження позивача про її подачу державному виконавцю.

Проте суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази, зокрема розпорядження № 62987867 від 19.11.2021 року державного виконавця ОСОБА_10 про перерахунок на користь ОСОБА_8 відповідачці по справі грошових коштів в розмірі 3 422 469,51 грн. в рамках зведеного виконавчого провадження № 61791586 від 09.04.2020 року; платіжне доручення від 19.11.2021 року із зазначенням цієї ж суми та цього ж номеру виконавчого провадження, що й у вищевказаному розпорядженні, та отримувача у виді ОСОБА_8 відповідачки по справі, а також витребувана судом виписка з АТКБ «Приватбанк» про зарахування цієї ж суми 24.11.2021 року на рахунок ОСОБА_8 доводять в повній мірі, що спірна сума грошових коштів отримана ОСОБА_8 як залишок після реалізації майна позивача в рамках виконавчого провадження.

Щодо правомірності вимоги позивача про повернення грошових коштів.

Позивач стверджує, що він неодноразово звертався до ОСОБА_7 з проханням повернути йому отримані грошові кошти в розмірі 3 422 469,51 грн., але відповідач станом на дату написання вказаної позовної заяви не повернула їх.

Позивач упевнений, що вказані грошові кошти грошові в розмірі 3 422 469,51 грн. безпідставно перебувають у ОСОБА_7 та повинні бути повернуті йому, оскільки між сторонами договірних відносин не існувало та не існує, а кошти, які позивач просить стягнути з відповідача, набуті останнім за наявності правової підстави, яка в майбутньому припинилася, тому їх повинно бути витребувано відповідно до положень статті 1212 Цивільного кодексу України як безпідставне збагачення.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження

№ 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти поверненню потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022 св 22).

Так, в основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них

Отже, можна констатувати, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Під час розгляду справи обидві сторони заявили про відсутність між ними будь-яких договірних зобов`язань, які б могли передбачати спірну суму грошових коштів.

Вказані кошти за добровільною вказівкою позивача перераховані на рахунок відповідачки, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.

Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 3422469,51 грн.

Керуючись ст. ст.19, 20, 23, 30,48, 49, 52, 53, 56, 57, 77, 80, 81, 263-266 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.В.Висоцька