Справа № 369/7441/24
Провадження №2/369/5425/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Янченка А.В.,

при секретарі судового засідання Безкоровайній М.Л.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача 1 - Хасіна І.Б.,

представника відповідача 2 Дитинчук В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» - Хасіна Ігоря Борисовича про закриття провадження у справі та клопотання представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 про закриття провадження внаслідок усунення відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача у справі № 369/7441/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ», Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області знаходиться вказана справа.

30.07.2024 року представник відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» - Хасін Ігор Борисович через підсистему «Електронний суд» зареєстрував заяву про закриття провадження у справі.

Вказана заява обґрунтована тим, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває зазначена справа.

Відповідно до імперативного припису п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. У відзиві на позов відповідачем-1 було поставлено низку питань Позивачеві в порядку, передбаченому ст. 93 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Верховний Суд неодноразово виснував, що при визначенні юрисдикції спору про визнання недійсним господарського договору, укладеного між суб`єктами господарювання вирішальним є не статус позивача, а саме предмет спору.

Так, в постанові від 21.04.2020 року у справі № 910/17433/19 за позовом фізичної особи до юридичних осіб, Верховний Суд, зокрема, зазначив:

«…Тобто між позивачами та відповідачами існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з наведеними приписами Господарського процесуального кодексу України (схожу правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 у справі № 904/2529/18).

Зазначений спір виник з іпотечних та кредитних правовідносин за участю юридичних осіб.

Відповідно до положень частини 2 статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням, мають юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями. Випадки, коли справи у спорах, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, підвідомчі господарському суду, визначені статтею 20 ГПК України.

Отже, до юрисдикції господарських судів належать справи у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, якщо сторонами цього основного зобов`язання є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці. У цьому випадку суб`єктний склад сторін правочинів, укладених для забезпечення виконання основного зобов`язання, не має значення для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду відповідної справи (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/1733/18).

Водночас колегія суддів зауважує, що положення пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, оскільки передбачають, що у спорах, які виникають з кредитних та іпотечних правовідносин, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці.

Крім того, оспорюванні договори укладено між відповідачами як суб`єктами господарювання та в ході проведення ними господарської діяльності.

Ураховуючи положення статей 4, 20, 45, 175 ГПК України та зважаючи на викладені правові позиції Верховного Суду, які відповідно до частини 4 статті 236 ГПК України мають враховуватися при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з обґрунтованими твердженнями скаржника про те, що: 1) оскільки предметом позову в справі № 910/17433/19 є застосування наслідків недійсності нікчемних правочинів і визнання недійсними договорів факторингу (відступлення права грошової вимоги) та відступлення прав вимоги за договором іпотеки, укладених між ПАТ "АБ "Укргазбанк" та ТОВ "ФК "Реверс Інвест", а також між ТОВ "ФК "Реверс Інвест" та ТОВ "ФК "Ріо Фін", то спір у цій справі із зазначеними позовними вимогами цілком підпадає під юрисдикцію господарських судів, адже сторонами оскаржуваних договорів є лише юридичні особи, а визнання недійсними таких договорів вирішується виключно за правилами господарського судочинства; 2) місцевий та апеляційний господарські суди не врахували викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.03.2019 року у справі № 904/2529/18 правового висновку про те, що між позивачем та відповідачем існує спір щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства згідно з приписами пункту 1 частини 1 статті 20 ГПК України.

Наведеним повністю спростовується висновок суду першої інстанції про те, що позивачі звернулися до Господарського суду міста Києва за захистом своїх особистих майнових прав, тобто права приватної власності, та саме як фізичні особи - громадяни, а не як фізичні особи-підприємці, внаслідок чого наявний між сторонами спір виник не у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності та підлягає вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Відтак висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 175 ГПК України є необґрунтованими і не відповідають наведеним вище нормам процесуального права та висновкам Великої Палати Верховного Суду, а, отже, й оскаржувані судові рішення є такими, що постановлені з порушенням норм процесуального права.

У зв`язку з наведеним колегія суддів відхиляє викладені у відзивах на касаційну скаргу доводи ТОВ "ФК "Ріо Фін" і ПАТ "АБ "Укргазбанк" як необґрунтовані.

Зважаючи на допущене судом першої та апеляційної інстанцій істотне порушення норм процесуального права (статей 20, 45, 175 ГПК України), колегія суддів, користуючись повноваженнями, наданими процесуальним законом, вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржувані ухвалу та постанову скасувати, а справу передати до Господарського суду міста Києва зі стадії відкриття провадження у справі.».

В постанові від 28.04.2021 року у справі № 758/2571/20 КЦС ВС зазначив: «Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до місцевого загального суду з позовом до АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» про визнання частково недійсним договору факторингу, а саме положень договору факторингу про передачу ТОВ «Інтер-Авто» недоговірних зобов`язань.

Зміст і підстави поданого позову свідчать про те, що фізична особа ОСОБА_2 звернувся до суду загальної юрисдикції з позовом до АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія», як первісного та нового кредитора, про визнання частково недійсним правочину, яким передано право грошової вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи.

Частиною другою статті 4 ГПК України передбачено, що право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу, у тому числі й фізичні особи, які не є підприємцями.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відмовляючи у відкритті провадження місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що спір підвідомчий господарському суду та з огляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України, розгляд цієї справи відноситься до юрисдикції господарських судів, оскільки предметом позову є оспорювання господарської угоди між суб`єктами господарювання в частині переданих прав та обов`язків.

Колегія суддів зауважує, що питання визначення юрисдикції у спорах фізичних осіб з суб`єктами господарювання щодо оспорювання господарської угоди вже було предметом розгляду Верховним Судом, зокрема у постанові від 21 квітня 2020 року у справі № 910/17433/19.

Отже, доводи касаційної скарги про відсутність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах та порушення судами норм процесуального права не знайшли свого підтвердження.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

При вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду подібних справ визначальним є характер правовідносин, з яких виник спір. Суб`єктний склад спірних правовідносин є формальним критерієм, який має бути оцінений належним судом.

Такого висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 серпня 2019 року у справі № 646/6644/17 (провадження № 14-352цс19).

Положення пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України не зумовлюють належність до господарської юрисдикції справ виключно необхідністю здійснення господарської діяльності всіма учасниками справи, цілком достатнім для їх належності до господарської юрисдикції є те, що сторонами основного зобов`язання мають бути юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Із справи слідує, що оспорювані ОСОБА_2 положення договору факторингу укладено між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Українська металургійна компанія» від 20 листопада 2017 року № 82/FAA ,у редакції додаткової угоди від 15 грудня 2017 року № 2, як суб`єктами господарювання в ході проведення ними господарської діяльності.

Тобто, між позивачем та відповідачами існує спір щодо визнання частково недійсним правочину, яким передано право грошової вимоги за кредитним договором, сторонами якого є юридичні особи, що відповідає ознакам спору, який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Колегія суддів вважає, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди попередніх інстанцій помилково виходили лише з того, що ОСОБА_2 звернувся з позовом до відповідачів, як директор ТОВ «Інтер-Авто», проте цей помилковий висновок не вплинув на обґрунтовану відмову у відкритті провадження у справі, з гляду на пункт 1 частини першої статті 20 ГПК України.».

Зазначені обов`язкові правові позиції є цілком релевантними для даної справи, адже предметом спору є визнання недійсним кредитного договору та договору застави, які було укладено між двома юридичними особами-суб`єктами господарювання в процесі здійснення ними господарської діяльності, відтак, цей спір не підлягає розгляду судом загальної юрисдикції, оскільки є господарським спором та має розглядатися виключно господарським судом.

Враховуючи зазначене, керуючись згаданими правовими нормами та п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, ТОВ «Софія Ойл» просить закрити провадження у даній справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, заявник зазначав, що як вбачається з позовної заяви, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує виключно наявністю судового рішення у справі № 369/15888/21, яким було вирішено стягнути з ТОВ «Софія Ойл» кошти, отримані ним за договором позики від 22.09.2017 року.

Ухвалою КЦС ВС від 06.11.2023 року, копія якої додана до позову, було відкрито касаційне провадження з перегляду судових рішень у справі № 369/15888/21 та зупинено виконання цих рішень.

09.09.2024 року в ЄДРСР було оприлюднено постанову КЦС ВС від 07.08.2024 року у справі № 369/15888/21, якою залишено без змін рішення у справі.

ТОВ «Софія Ойл» не погоджується з зазначеною постановою, продовжує стверджувати, що не отримувало та не могло отримувати позику від ОСОБА_2 , проте, будучи законослухняним суб`єктом, не може ігнорувати остаточне судове рішення.

Відтак, після оприлюднення цієї постанови та отримання від представника ОСОБА_2 банківських реквізитів, ТОВ «Софія Ойл» було акумульовано необхідну суму та в повному обсязі виконано рішення у справі № 369/15888/21, а саме перераховано 17.09.2024 року:- 3 494 554.44 грн. (оплата основної суми позики з-но дог. б/н вiд 22.09.2017 року, згiдно рiшення суду № 369/15888/21 вiд 07.06.2023 року по курсу НБУ на 17.09.2024 року); - 200 910,51 грн. (оплата 3% річних за прострочення повернення позики з-но дог. б/н вiд 22.09.2017 року, згiдно рiшення суду № 369/15888/21 вiд 07.06.2023 року по курсу НБУ на 17.09.2024 року 57 793,17грн.); - 57 793,17грн. (судові витрати, стягнуті рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області та витрати на правову допомогу, стягнуті постановою КАС).

Таким чином, на переконання сторони відповідача 1, наразі у справі відсутній предмет спору, що є підставою для закриття провадження.

Проте, відповідач 1 наполягає на безпідставності позовних вимог у даній справі з посиланням на доводи, викладені ним у відзиві на позов та додаткових поясненнях.

Також відповідач 1 вбачає підстави для закриття провадження у справі внаслідок її непідвідомчості суду загальної юрисдикції.

На підставі вище наведеного, представник відповідача 1 просив суд закрити провадження у даній справі, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

20.09.2024 року представник позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» зареєструвала клопотання про закриття провадження внаслідок усунення відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача у справі.

Вказане клопотання обґрунтоване тим, що у зв`язку з усуненням 17.09.2024 року відповідачем ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача ОСОБА_2 , а саме: виплати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого ОСОБА_2 стягнення у справі №369/15888/21, позивач просить суд закрити провадження, а судові витрати покласти на ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» у повному обсязі у відповідності до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, оскільки позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову і суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Позивач наголошував, що існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між виплатою ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого у справі № 369/15888/21 стягнення і справою №369/7441/24. ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» попри те, що у відзиві на позов назвало Договір позики грошей від 22.07.2019 року за яким у справі №369/15888/21 безгрошовим, а рішення у справі №369/15888/21 упередженим, все таки виплатило 17.09.2024 року ОСОБА_2 присуджений борг аби уникнути негативних наслідків (втрати люксового авто і втрати вже виплачених банку коштів) у випадку задоволення позову у справі № 369/7441/24 про визнання договору лізингу недійсним.

Позивач підкреслює, що ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» не заперечило в заявах по суті справи щодо заявленого позивачем розміру судових витрат, а у відзиві ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» оцінило роботу свого представника адвоката Хасін І.Б. по справі у сумі тотожній гонорару адвоката Павлової Н.Є., яка представляє позивача.

Свою позицію розлого позивач мотивує наступним фактичними обставинами справи, перебігом судового провадження та нормами Закону.

01.05.2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Павлову Н.Є. звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою про визнання договору лізингу недійсним.

Позов вмотивовано тим, що 15.04.2024 року ОСОБА_2 дізналася про оформлення ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», боржником за судовим рішенням у справі №369/15888/21, договору фінансового лізингу з АТ «ЮНЕКС БАНК» на купівлю люксової автівки за ціною, співставною з розміру присудженого судом стягнення у справі №369/15888/21 на користь ОСОБА_2 .

У позовній заяві позивач вказує, що оформлення нових кредитних зобов`язань, купівля люксової автівки і одночасне невиконання рішення суду, за яким ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» має виплатити ОСОБА_2 кошти у сумі 89 350,71 доларів США порушує майнові права ОСОБА_2 , як кредитора чиє право вимоги настало раніше, та суперечить публічному порядку. Такі дії боржника погіршують його майнове становище та свідчать про небажання боржника виконувати рішення суду у справі №369/15888/21.

Позивач вказує, що майновий стан ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» згідно даних фінансової звітності систематично погіршується.

Ухвалою від 03.05.2024 року провадження у справі відкрито, витребувано у АТ «ЮНЕС БАНК» завірені копії примірнику оскаржуваного договору, платіжних документів та кредитної справи.

17.05.2024 року до суду надійшов відзив АТ «ЮНЕКС БАНК», у якому відповідач вказує, що позивач обґрунтовує позов припущеннями про те, що оскаржуваний договір суперечить чинному законодавству, доказів порушення оскаржуваним договором публічного порядку позивачем не надано, АТ «ЮНЕКС БАНК» не був залучений як сторона до справи №369/15888/21, оскаржуваний договір не утруднює стягнення присуджених судовим рішенням у справі №369/15888/21 на користь ОСОБА_2 коштів, до лізингових відносин не застосовується реституція у випадку визнання договору лізингу недійсним, а визнання оскаржуваного договору недійсним лише погіршить майновий стан ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» і не призведе до ефективного захисту прав ОСОБА_2 У Відзиві АТ «ЮНЕС БАНК» також аргументує, що оскарження фраудаторних відносин має бути спрямоване на відновлення становища кредитора, а укладений спірний договір не перешкоджає ОСОБА_2 реалізувати свої права кредитора ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». АТ «ЮНЕС БАНК» заперечив проти розміру витрат на адвоката.

18.05.2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив АТ «ЮНЕКС БАНК», у якій позивач на спростування доводів АТ «ЮНЕКС БАНК» вказав, що визнання спірного договору лізингу недійсним призведе до покращення майнового стану боржника, оскільки боржник припинить нести витрати на утримання люксового майна і зможе сплатити присуджений судовим рішенням у справі №369/15888/21 борг ОСОБА_2 , заперечення АТ «ЮНЕКС БАНК на позов є загальними та документально не підкріпленими, а мотиви купити люксове майно, коли фінансовий стан іде в занепад має виправдовувати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», а не АТ «ЮНЕКС БАНК».

Позивач вказує, що позиція банку є нелогічною, бо у випадку задоволення позову, банк отримає і авто, і кошти ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» повертати не повинен, себто, для банку задоволення позову не має негативних наслідків. Водночас, факт ненадання банком затребуваних доказів свідчить про неприродну зацікавленість банку, яка суперечить стандартам добросовісності. Позивач наголошує, що АТ «ЮНЕКС БАНК» не навів конкретних доводів у чому саме полягає не співмірність заявлених позивачем витрат на адвоката.

20.05.2024 року до суду надійшов відзив ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» на позов за підписом адвоката Хасіна І.Б. У відзиві представник товариства вказує, що виконання рішення у справі № 369/15888/21 зупинено Верховним Судом, саме рішення винесено упередженим судом, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» грошей за Договором позики грошей б/н від 22.09.2017 року не отримувало, а сама постановка питання, що внаслідок укладення договору фінансового лізингу ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» взяло на себе зобов`язання, зменшивши тим самим свої активи є нонсенсом, позовні вимоги є повністю необґрунтованими, позивачем не доведено факт порушення її права оскаржуваним договором на момент укладання такого договору, посилання позивача на посунення її внаслідок укладання оскаржуваного договору у черзі кредиторів свідчать про її неадекватність у просторі і часі. Також адвокат Хасін І.Б. називає смішним припущення позивача, що ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» не повідомило банк про отримання претензії ОСОБА_2 , оскільки, як вказує адвокат Хасін І.Б., лізингоодержувач не повинен повідомляти лізингодавця про всі отримані ним від шахраїв листи і претензії, а натяк позивача, що банк міг діяти під впливом помилки є зловживанням процесуальними правами позивачем. У відзиві ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» не заперечило щодо розміру заявлених позивачем витрат на адвоката.

27.05.2024 року до суду надійшли заперечення АТ «ЮНЕКС БАНК», у яких банк вказує, що позивач подав завідомо безпідставний позов, повторює аргументацію, викладену у відзиві.

17.06.2024 року до суду надійшла за підписом адвоката Павлової Н.Є. відповідь позивача на відзив ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», у якій позивач наголошує, що факт зупинення виконання дії рішення у справі №369/15888/21 не скасовує, а лише унеможливлює його виконання, намагання ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» переглянути спірні правовідносини з Договору грошей б/н від 22.09.2017 року в межах справи №369/7441/24 суперечить закону, частина наданих ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» доказів лише підтверджує тяжкий майновий стан товариства, а інша частина предмету спору не стосується.

20.06.2024 року до суду надійшла заява адвоката Хасіна І.Б. з вимогою зобов`язати позивача надати відповіді на запитання ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» у формі, визначеній ст. 93 ЦПК України.

26.06.2024 року до суду надійшли Додаткові пояснення за підписом ОСОБА_2 з відповідями на запитання ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» та проханням надати дозвіл не відповідати на запитання №№1-8, оскільки такі запитання предмету спору не стосуються.

26.06.2024 року до суду надійшла заява адвоката Хасіна І.Б. з вимогою зобов`язати позивача надати вичерпну відповідь на кожне запитання ТОВ «ОСФІЯ ОЙЛ» у формі, визначеній ст. 93 ЦПК України.

11.07.2024 року до суду від адвоката Павлової Н.Є., яка діє в інтересах позивача надійшло уточнене клопотання про витребування доказів.

18.07.2024 року судове засідання не відбулось через відсутність світла.

29.07.2024 року у підготовчому судовому засідання суд отримав від АТ «ЮНЕКС БАНК» копії витребуваного договору та копії платіжних документів по 17.07.2024 року включно.

Суд задовольнив клопотання адвоката Хасіна І.Б. та зобов`язав позивача надати відповідь саме у формі заяви свідка. Суд частково задовольнив клопотання адвоката Павлової Н. Є. та зобов`язав АТ «ЮНЕКС БАНК» надати платіжні документи по 29.07.2024 включно.

29.07.2024 року ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» подало через систему Електронний суд заяву про закриття провадження у справі, яку мотивувало висновками у постановах Верховного Суду від 21.04.2020 року у справі №910/17433/19, від 28.04.2021 року у справі №758/2571/20.

31.07.2024 року до суду надійшла заява свідка за підписом ОСОБА_2

03.09.2024 року Суд відклав розгляд заяви про закриття провадження до стадії по суті, закрив підготовче провадження.

11.09.2024 року до суду надійшла заява позивача про приєднання Постанови КЦС ВС від 07.08.2024 року у справі №369/15888/21 та доказі недобросовісності власника ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» і заперечення позивача на заяву ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» про закриття провадження.

Заперечення вмотивовані тим, що ОСОБА_2 не має юридичного зв`язку з господарською діяльністю ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ»: ОСОБА_2 у справі № 369/7441/24 не виступає поручителем за кредитом, не пов`язана з товариством відносинами контролю або володіння, не перебуває у трудових відносинах з ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ».

У запереченнях позивач наголошує на неподібності правовідносини у справах № №369/7426/24, 758/2571/20, 910/17433/19.

У справі №758/2571/20 позивач був пов`язаний з відповідачем відносинами корпоративного управління, спір стосувався здійснення відповідачем господарської діяльності: відступлення права вимоги за договором факторингу по не договірному зобов`язанню.

У справі №910/17433/19 чотири фізичні особи-майнові поручителі за договорами іпотеки звернулися до господарського суду з позовом до банку та двох фінансових компаній про застосування наслідків недійсності нікчемного договору факторингу, мотивуючи вимоги тим, що були позбавлені права власності на своє майно через дії відповідачів, вчинені на підставі договорів факторингу. Забезпечений іпотекою борг було відступлено за договором факторингу.

Також у запереченнях позивач наголошує, що не може бути господарською діяльністю вчинення відповідачем ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» дій з метою невиплати боргу кредитору ОСОБА_2

20.09.2024 року до суду від позивача надійшла заява про закриття провадження через усунення відповідачем ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача ОСОБА_2

17.09.2024 року ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» виплатила присуджене ОСОБА_2 стягнення у справі №369/1588/21, що підтверджується трьома платежами на суму 3494554,44 грн. (виплата тіла заборгованості за Договором позики грошей від 22.09.2017 року за курсом НБУ на дату виплати), 200910,51 грн. (виплата присуджених 3 % річних по 05.11.2021 року за Договором позики грошей від 22.09.2017 року за курсом НБУ на дату виплати), 57793,12 грн. (виплата присудженого відшкодування судових витрат).

Позивач наголошує, що існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між виплатою ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого у справі № 369/15888/21 стягнення і справою №369/7441/24.

ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» попри те, що у відзиві на позов назвало Договір позики грошей від 22.07.2019 року за яким у справі №369/15888/21 безгрошовим, а рішення у справі №369/15888/21 упередженим, все таки виплатило 17.09.2024 року ОСОБА_2 присуджений борг аби уникнути негативних наслідків (втрати люксового авта і втрати сплачених за договором лізингу банку коштів) у випадку задоволення позову у справі № 369/7441/24 про визнання договору лізингу недійсним.

Крім того. представник позивача вказує, що на її переконання ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» розуміє що 20.09.2024 року в засіданні по суті суд міг піти на задоволення позову ОСОБА_2 , а заява про закриття провадження подана адвокатом Хасіним І.Б. вмотивована не релевантною судовою практикою та має бути відхилена судом як невмотивована.

Позивач просила суд у позовній заяві покласти судові витрати на відповідача ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ». Позивач навела суду детальний попередній розрахунок судових витрат у позовній заяві та докази оплати таких витрат: рахунок та квитанцію. Відповідач ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» заяв щодо зменшення розміру судових витрат позивача не подав, у відзиві на позов оцінив свої витрати на адвоката Хасіна І.Б. у тотожній витратам позивача на адвоката сумі 60 000,00 грн.

19.09.2024 року між ОСОБА_2 та адвокатським об`єднанням «АТТОРНЕЙС» укладено акт надання послуг №1909/1 на суму 60 000,00 грн. Копія акту додається у складі додатків до заяви. У самому акті наведено детальний розрахунок вартості кожної дії, вчиненої адвокатом Павловою Н.Є. в інтересах ОСОБА_2 у справі.

Позивач наголошує, що саме недобросовісна поведінка ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», зазначення в процесуальних документах недостовірних відомостей щодо безгрошовості Договору позики грошей б/н від 22.07.2019, намагання в межах справи про визнання договору лізингу недійсним здійснити перегляд обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили у справі №369/15888/21, послідовне не надсилання адвокатом Хасіним І.Б. копій заяв ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» адвокату ОСОБА_1 , вимога адвоката Хасіна І.Ю. отримати відповіді на запитання, які предмету спору не стосуються спричинили збільшення кількості дій, які адвокат Павлова Н.Є. вчинила задля захисту прав позивача. Зокрема, якби адвокат Хасін І.Б., представник ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», надіслав копії процесуальних документів, заяв по суті справи, як того вимагає ч. 5 ст. 49, п. 2 ч.5 ст. 178 ЦПК України, то витрат на два ознайомлення з матеріалами справи можна було б уникнути.

Отже, на переконання сторони позивача, існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між зловживанням ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», представником адвокатом Хасіним І.Б. процесуальними правами і збільшенням роботи адвоката позивача.

Позивач дійсно поніс судові витрати на адвоката, що підтверджено квитанцією про оплату послуг адвоката.

Адвокат дійсно виконала свою роботу, що підтверджується усуненням ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача до вирішення по суті справі № 369/7441/24, матеріалами справи та актом надання послуг № 1909/1 від 19.09.2024 року.

Позивач обґрунтовано не міг досягти швидкої виплати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого у справі № 369/15888/21 боргу без подання позову про визнання договору лізингу недійсним. Відсутність загрози реальних очевидно негативних і відчутних юридичних наслідків сприяла б подальшому ухиленню ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» від виконання своїх цивільних обов`язків.

Позивач обґрунтовано не міг досягти швидкої виплати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого у справі №369/15888/21 боргу без систематичної і послідовної роботи адвоката, яка сформувала чітку і однозначну лінію позивача, яка призвела до реального усунення боржником порушеного права позивача.

Розумність та співмірність витрат позивача на адвоката підтверджена тим, що відповідач ТВО «СОФІЯ ОЙЛ» оцінив роботу свого адвоката у тотожній сумі 60 000 грн., що підтверджено відзивом на позов. Розумність та співмірність сплаченого позивачем судового збору підтверджена ухвалою про відкриття провадження по справі.

Дана справа є складною, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо тотожних правовідносин. Дана справа ускладнена зазначенням ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» недостовірних відомостей в процесуальних документах щодо безгрошовості Договору позики грошей від 22.09.2017 року, за яким рішенням у справі №369/15888/21 ОСОБА_2 присуджено стягнення.

Дана справа має велике значення для позивача, оскільки на пряму вплинула на пришвидшення виплати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» великого стягнення на користь ОСОБА_2 у справі № 369/15888/21.

Дана справа має велике значення для ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ», оскільки, у випадку задоволення позову, ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» могло втратити люксове авто ціною 3125191,50 грн. і вже фактично сплачені кошти на користь АТ «ЮНЕКС БАНК».

Дана справа має значення для АТ «ЮНЕКС БАНК», оскільки за результатами розгляду такої справи, у випадку задоволення позову, цілком реально могла бути сформована однозначна судова практика про неможливість боржників, які винні борг і уникають його виплати, безперешкодно купувати у фінансовий лізинг люксові авто.

Відповідно, банк міг зіткнутися з подібними позовами та, як наслідок, утрудненням заробітку на лізингу нових авто з салону.

Підсумовуючи вище викладене, у зв`язку з усуненням 17.09.2024 року відповідачем ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача ОСОБА_2 , а саме: виплати ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» присудженого ОСОБА_2 стягнення у справі №369/15888/21.

На підставі наведеного, представник позивача просила суд закрити провадження у зв`язку з усуненням 17.09.2024 року відповідачем ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача ОСОБА_2 та Судові витрати позивача ОСОБА_2 , які складаються витрат на адвоката у сумі 60 000 грн., у повному обсязі покласти на відповідача ТОВ «СОФІЯ ОЙЛ».

03.10.2024 року представник позивача подане нею клопотання підтримала у повному обсязі, просила суд його задовольнити. Проти задоволення поданої представником 1 заяви заперечувала, просила суд у її задоволенні відмовити.

03.10.2024 року представник відповідача 1 подану ним заяву підтримав у повному обсязі, просив суд її задовольнити. Проти поданого представником позивача клопотання заперечував у повному обсязі, просив суд у його задоволенні відмовити.

03.10.2024 року представник відповідача 2 подану представником 1 заяву підтримала у повному обсязі, просила суд її задовольнити. Проти задоволення клопотання представника позивача заперечувала, просила суд у його задоволенні відмовити.

Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Отже, поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Згідно положень пункту 8 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

На переконання суду, наведена у клопотаннях про закриття провадження у справі судова практика є хибною, оскільки правовідносини у наведених справах № № 369/7426/24, 758/2571/20, 910/17433/19 не подібні.

Так як, у справі № 758/2571/20 позивач був пов`язаний з відповідачем відносинами корпоративного управління, спір стосувався здійснення відповідачем господарської діяльності: відступлення права вимоги за договором факторингу по не договірному зобов`язанню.

У справі № 910/17433/19 чотири фізичні особи-майнові поручителі за договорами іпотеки звернулися до господарського суду з позовом до банку та двох фінансових компаній про застосування наслідків недійсності нікчемного договору факторингу, мотивуючи вимоги тим, що були позбавлені права власності на своє майно через дії відповідачів, вчинені на підставі договорів факторингу. Забезпечений іпотекою борг було відступлено за договором факторингу.

Висновок Постанови ВП ВС у справі № 646/6644/17 не релевантний, оскільки у справі № 664/6644/17 позивач звернувся з позовом до банку та фонду гарантування вкладів з вимогою визнати його право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок Фонду коштів за рахунком та зобов`язати Уповноважену особу Фонду подати до Фонду додаткову інформацію щодо включення позивача до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами. Предметний і суб`єктний склад у справах № № 646/6644/17 та 369/7426/24 відмінний.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що справу № 369/7441/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ», Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» про визнання недійсним договору фінансового лізингу слід розглядати в порядку цивільного судочинства.

Таким чином у задоволенні заяви представника відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» - Хасіна Ігоря Борисовича про закриття провадження у справі слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Враховуючи те, що представником позивача подано заяву про закриття провадження у справі з підстав відсутності спору, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з підстав передбачених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку із відсутністю предмета спору.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Частиною 2 ст. 255 ЦПК України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Отже, з аналізу положень ч. 3 ст. 142 ЦПК України вбачається, що у разі задоволення відповідачем вимоги позивача після пред`явлення позову, суд присуджує стягнення понесених останнім судових витрат з відповідача.

Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії»(Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», пункти 79 і 112 відповідно).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).

Тобто, в цілому нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Велика Палата Верховного Суду від 07.07.2021 року в справі № 910/12876/19.

Понесенні позивачем витрати на професійну правову допомогу підтверджуються актом наданих послуг № 1909/1 від 19.09.2024 року.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Відповідно до позиції Верховного Суду, що висвітлена у постановах КЦС ВС від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц та від 15.04.2020 року по справі № 199/3939/18-ц, аналізовані витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. Позаяк склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, на підтвердження цих обставин до суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, який повинен містити детальний опис послуг, що надаються, їхню вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір або погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо; документи, що містять детальний опис робіт та послуг, виконаних (наданих) адвокатом у рамках справи відповідно до умов договору (акти виконаних робіт або наданої допомоги, специфікації витраченого часу адвоката тощо); оформлені у встановленому законом порядку документи, що свідчать про здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги на підставі договору (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку, касові чеки або інший банківський документ, що підтверджує здійснення оплати послуг адвоката в рамках конкретної справи).

Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони.

Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).

Суд, при ухваленні рішення враховує, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Також, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), ціну позову, значенням справи для сторони позивача, враховуючи той факт, що при розгляді цивільної справи № 369/7441/24 було встановлено, що спір виник в результаті неправомірних дій відповідача 1, суд вважає за можливе стягнути понесенні витрати на професійну правову допомогу у розмірі 60000,00 грн. лише з відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ».

Керуючись ст. ст. 142, 255, 259, 260, 261 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви представника відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» - Хасіна Ігоря Борисовича про закриття провадження у справі відмовити.

Клопотання представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_1 про закриття провадження внаслідок усунення відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» порушеного права позивача у справі - задовольнити.

Провадження у цивільній справі № 369/7441/24 за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ», Акціонерного товариства «ЮНЕКС БАНК» про визнання недійсним договору фінансового лізингу закрити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СОФІЯ ОЙЛ» (, адреса: 08132, Київська область, Бучанський район, м. Вишневе, вул. Промислова, буд. 6) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) понесені витрати на професійну правову допомогу у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею відповідно до ст. 261 ЦПК України.

Повний текст ухвали складено 07.10.2024 року.

Суддя А.В. Янченко