ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 185/9700/21

провадження № 61-5934св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - керівник Павлоградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сегеста», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року у складі судді Гаврилова В. А. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Биліної Т. І., Зайцевої С. А.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2021 року керівник Павлоградської окружної прокуратури

в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі -

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), Товариства з обмеженою відповідальністю «Сегеста» (далі - ТОВ «Сегеста»), ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування земельної ділянки.

Позов мотивований тим, що наказом ГУ Держгеокадастру

у Дніпропетровській області від 19 серпня 2016 року № 4-4640/15-16-СГ

ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2 га у власність в порядку безоплатного передання для ведення особистого селянського господарства на території Вербківської сільської об`єднаної територіальної громади Павлоградського району (далі - Вербківська сільська рада).

Листом від 27 червня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області повідомило ОСОБА_1 про невідповідність поданого проєкту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від

16 квітня 2019 року у справі № 160/1636/19 зобов`язано ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області видати накази про затвердження проєктів землеустрою, в тому числі ОСОБА_1 , щодо відведення земельних ділянок, які розташовані на території Вербківської сільської ради.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25 лютого

2020 року № 4-2551/15-20-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га

з кадастровим номером :01:003:0773 для ведення особистого селянського господарства.

На підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року право власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:003:0773, що розташована на території Вербківської сільської ради, зареєстроване за ТОВ «Сегеста».

Позивач вказував, що спірна земельна ділянка розташована на території Вербківської сільської ради та входить до масиву земель, які перебували

у постійному користуванні ТОВ «Сільськогосподарське товариство із забезпечення інвалідів «Спокій Мадава».

На час прийняття оспорюваного наказу ГУ Держгеокадастру

у Дніпропетровській області та звернення прокурора до суду із цим позовом органом, уповноваженим здійснювати функції власника спірної земельної ділянки, є Вербківська сільська територіальна громада в особі Вербківської сільської ради.

Посилаючись на те, що дії ОСОБА_1 і ТОВ «Сегеста» порушують інтереси держави та Вербківської сільської територіальної громади і є такими, що були спрямовані на незаконне заволодіння майном державної власності (земельними ділянками загальною площею 84 га), вчинені щодо спірної земельної ділянки правочини порушили публічний порядок та є нікчемними, прокурор просив визнати незаконним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25 лютого 2020 року № 4-2551/15-20СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки

у власність», для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 ; визнати недійсним договір від 19 березня 2020 року купівлі-продажу земельної ділянки площею 2 га, кадастровий номер :01:003:0773, що розташована на території Вербківської сільської ради, з одночасним припиненням речових прав ТОВ «Сегеста» на вказану земельну ділянку, витребувати від ТОВ «Сегеста» земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:003:0773.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні порушення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області чинного законодавства при видачі оспорюваного наказу та наданні

у користування ОСОБА_1 земельної ділянки. Підстав для витребування спірної земельної ділянки суд не встановив.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

19 квітня 2023 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що введення держави в оману щодо реальної волі набувачів земельних ділянок, спрямованої на їх невідкладне відчуження на користь ТОВ «Сегеста», без мети створення особистого селянського господарства, не лише спотворює саму суть наданого громадянам України права на безоплатне отримання земельних ділянок сільськогосподарського призначення та порушує право інших громадян, які дійсно бажають набути у власність землю з метою її самостійного обробітку,

а й позбавляє державу можливості отримати дохід з відчуження цих земель

(у тому числі шляхом їх викупу юридичною особою на аукціоні в порядку, визначеному ЗК України).

Вказує, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, щодо реалізації ОСОБА_1 спільно з іншими громадянами свого права на безоплатну приватизацію з метою передання набутої земельної ділянки у власність ТОВ «Сегеста» (схема), застосував норми матеріального права (статті 79-1, 83, 117, 118, 125, 142 ЗК України) без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року

у справі № 6-836цс15 щодо неправомірного отримання земельних ділянок комунальної форми власності у приватну власність громадян, реалізоване через обмежене коло «довірених» осіб в інтересах одного набувача,

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 925/929/19 щодо заборони використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення певного виду як земель іншого виду використання (пасовище, рілля тощо) та у постанові Верховного Суду від

22 лютого 2023 року у справі № 320/12166/20 щодо неможливості зобов?язання відповідача на майбутнє вчиняти певні дії чи утриматись від вчинення певних дій, оскільки відсутні факти порушення прав позивача

в майбутньому.

Вказує, що відсутні висновки Верховного Суду щодо права власності об`єднаних територіальних громад на земельні ділянки, які відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 січня 2018 року № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» передано у власність об`єднаної територіальної громади, однак право власності на які за громадою не зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до статті 125 ЗК України. Водночас у статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування про передання земельної ділянки у власність або користування можуть прийматися за відсутності державної реєстрації права власності держави чи територіальної громади на таку земельну ділянку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно.

Тому не зрозуміло, з якого моменту набувається право власності та розпорядження земельними ділянками під час їх передання з державної до комунальної власності.

Дії ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області в цьому випадку суперечать нормам статті 117 ЗК України вказаному розпорядженню Кабінету Міністрів України, оскільки передання земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішенням відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених ЗК України.

Суди не надали правової оцінки порушенню процедури виділення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 в частині неприпинення права користування нею ТОВ «СТІЗІ «Спокій Мадава».

Також поза увагою судів залишилось використання земельної ділянки не за цільовим призначенням.

Суди безпідставно послалися на рішення у справі № 160/3982/19, оскільки предметом дослідження у вказаній справі був інший проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , відмінний від того, який він подав на затвердження ГУ Держгеокадастру.

Вказує, що з боку відповідачів відбулося зловживання правами, оскільки під метою заволодіння ОСОБА_1 земельною ділянкою було не набуття права власності, а передання її у власність юридичної особи - ТОВ «Сегеста». Аналогічні дії були вчинені 42 громадянами щодо земельних ділянок, які складають єдиний масив площею понад 85 га.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року

у справі № 6-836цс15, постановах Великої Палати Верховного Суду

від 01 червня 2021 року в справі № 925/929/19, від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц, постановах Верховного Суду від 22 лютого

2023 року у справі № 320/12166/20, від 24 січня 2020 року у справі

№ 910/10987/18, від 17 січня 2023 року у справі № 904/8849/21, від 21 червня 2022 року у справі № 912/1520/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах(пункти 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

26, 29 червня 2023 року і 04 липня 2023 року представник ТОВ «Сегеста» - адвокат Шпакова О. С. подала до Верховного Суду відзиви, у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року - без змін.

Відзиви мотивовані тим, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, такою, що не має ані законодавчого, ані доказового підґрунтя.

03 серпня 2023 року, 08 травня 2024 року представник ТОВ «Сегеста» - адвокат Шпакова О. С. подала до Верховного Суду додаткові пояснення,

у яких просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від

10 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

16 березня 2023 року - без змін, які мотивовані тим, що касаційна скарга

є безпідставною та необґрунтованою, такою, що не має ані законодавчого, ані доказового підґрунтя.

02, 03 жовтня 2023 року, 08 травня 2024 року представник ТОВ «Сегеста» - адвокат Шпакова О. С. подала до Верховного Суду клопотання, у яких просить касаційне провадження у справі № 185/9700/21 закрити з підстав, передбачених частинами четвертою, п?ятою статті 396 ЦПК України.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 травня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

27 червня 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзивах на касаційну скаргу та додаткових поясненнях, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню

з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 липня 2019 року у справі № 160/3982/19 визнано протиправною бездіяльність

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області та зобов`язано його прийняти рішення про затвердження ОСОБА_1 проєкту землеустрою відповідно до статті 118 ЗК України.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 25 лютого

2020 року № 4-2551/15-20-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 2 га

з кадастровим номером :01:003:0773 для ведення особистого селянського господарства.

Державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 провів 04 березня 2020 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 19 березня 2020 року право власності на земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :01:003:0773, що розташована на території Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, зареєстровано за ТОВ «Сегеста».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Щодо вимог про визнання незаконним та скасування наказу, визнання недійсним договору

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження

№ 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно,

а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування

з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник

з дотриманням статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не

є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування норм статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі

№ 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі

№ 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19)).

Отже, заявлені прокурором вимоги про визнання незаконним та скасування наказу органу державної влади, на підставі якого земельна ділянка вибула

з власності держави, самі по собі не відповідають належному способу захисту, і такі обставини повинні встановлюватися у межах справи про витребування такого майна з чужого незаконного володіння.

Ураховуючи викладене, у цій справі позовні вимоги прокурора про визнання незаконним та скасування наказу не відповідають належному способу захисту права власності.

Ці висновки також стосуються і вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Подібний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від

22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно відмовили у задоволенні позову в частині зазначених вимог, але помилилися в мотивах такої відмови, то оскаржувані судові рішення необхідно змінити в цій частині з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Щодо вимог прокурора до ТОВ «Сегеста»

Статтею 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи

з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що

є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого

є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Спір у цій справі в частині вимоги про витребування земельної ділянки

є спором про порушення юридичною особою - ТОВ «Сегеста» права територіальної громади як власника землі.

Саме ця вимога відповідає належному способу захисту прав територіальної громади.

Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині витребування земельної ділянки віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги є порушення встановлених правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення правил юрисдикції загальних судів.

Оскільки суди попередніх інстанцій не встановили правової природи спірних правовідносин, які виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушили норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянули в порядку цивільного судочинства частину позовних вимог, які підлягають розгляду в порядку господарського судочинства, ухвалені у справі судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, а провадження у справі щодо цих вимог - закриттю.

З огляду на мотиви цієї постанови Верховний Суд не аналізує інших доводів касаційної скарги прокурора.

Подібні висновки у спорах за участю прокурора і ТОВ «Сегеста» викладені

у постановах Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 185/9666/21 (провадження № 61-11166св23), від 03 липня 2024 року у справі

№ 185/9701/21 (№ 61-4687св23), від 17 липня 2024 року у справі

№ 185/9714/21 (провадження № 61-13225св23), від 31 липня 2024 року

у справі № 185/9802/21 (провадження № 61-3868св23), від 31 липня 2024 року у справі № 185/9804/21 (провадження № 61-11168св23).

Враховуючи висновки, наведені в мотивувальній частині цієї постанови, підстав для закриття касаційного провадження згідно зі статтею 396 ЦПК України немає, а тому в задоволенні клопотань представника ТОВ «Сегеста» Шпакової О. С. слід відмовити.

З огляду на те що касаційну скаргу прокурора у цій справі задоволено частково, Верховний Суд не змінює розподілу судових витрат, а також залишає витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги за заявником, оскільки часткове закриття провадження у справі та зміна мотивів відмови у задоволенні частини позовних вимог не вплинули на пропорційність вирішених по суті позовних вимог.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотань представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Сегеста» Шпакової Ольги Сергіївни про закриття касаційного провадження у справі відмовити.

Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від

16 березня 2023 року в частині позовних вимог керівника Павлоградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Сегеста» про витребування земельної ділянки скасувати.

Провадження у справі № 185/9700/21 за позовом керівника Павлоградської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Сегеста» про витребування земельної ділянки закрити.

Повідомити керівнику Павлоградської окружної прокуратури, що розгляд цих позовних вимог належить до юрисдикції господарського суду.

В іншій частині рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2023 року змінити, виклавши мотивувальну частину судових рішень у редакції цієї постанови.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов