Номер провадження: 22-ц/813/4998/24
Головуючий у першій інстанції Суворова О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,

за участю представника апелянта адвоката Гареєва Є.Ш.,

переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гареєв Євген Шамільович, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2024 року про залишення заяви без розгляду по справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гареєв Євген Шамільович, звернулась до Приморського районного суду м. Одеси із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України. Обґрунтовуючи заяву, заявниця повідомила суд, що встановлення факту постійного проживання на території України їй необхідно для отримання паспорту громадянина України або посвідки на постійне проживання в Україні. Також зазначила, що постійно проживала на території України з 1985 року по 1993 рік, частину цього періоду вона була зареєстрована в місті Макіївка Донецької області. На підтвердження зазначених обставин надала відповідні докази, а саме копію трудової книжки, копію паспорту СРСР, копію диплому, копію паспорту Грузії, копію договору оренди квартири.

В судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції представник Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області Коблов С.С. заявив клопотання про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

14 березня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси клопотання представника Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду задоволено.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України залишено без розгляду.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гареєв Євген Шамільович, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Одеським апеляційним судом в ході розгляду справи отримано письмові пояснення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області в яких наголошено на правильності висновків суду першої інстанції та на тому, що у даній справі існує спір про право. З огляду на зазначене, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

В судове засідання, призначене на 02 жовтня 2024 року об 14 год 30 хв з`явився представник апелянта адвокат Гареєв Є.Ш., інші сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідковим листом та довідкою (а.с. 123).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувана ухвала суду зазначеним вимогам не відповідає, з огляду на таке.

Залишаючи заяву без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що законодавством, чинним на момент звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту, було передбачено позасудовий порядок набуття громадянства України, а рішення щодо відмови (повернення) заяви (клопотання) підлягає оскарженню у встановленому законом порядку, а матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 отримала відмову територіального органу Державної міграційної служби України у оформленні набуття громадянства України. На думку суду, встановлення факту постійного проживання на території України у судовому порядку є передчасним, оскільки заявниця не довела, що у позасудовому порядку не змогла набути громадянства України.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками суду першої інстнції та вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Питання встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, скасування рішень про оформлення набуття громадянства України, а також процедури подання цих документів та провадження за ними врегульовано Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджено Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень.

Згідно пунктів 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2 - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року N 1636-XII "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України в певний час.

При цьому, слід зазначити, що за положеннями цивільного процесуального законодавства суд, ухвалюючи рішення в справі, повинен повно і всебічно з`ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо (ст. 264 ЦПК України). В судовому рішенні, серед іншого, повинні міститися мотиви, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи відповідне судове рішення.

За умови наявності відповідних належних та допустимих доказів проживання особи на відповідній території, спірність такого факту виключається, а за умови ненадання належних доказів суд відмовляє у задоволенні заяви про встановлення факту особи на території України в певний час.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даною заявою у порядку окремого провадження, просила встановити факт її постійного проживання на території України з 17.07.1985 по 05.04.1998 та станом на 24 серпня 1991 року.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилався на те, що встановлення даного факту необхідне для вирішення питання підтвердження належності до громадянства України відповідно до ст. 8 ЗУ «Про громадянство».

Слід зауважити, що заявниця у своїй заяві не вказувала на наявність у неї права на набуття громадянства України та не просила встановити факт наявності громадянства, отже в межах заявлених вимог слід здійснювати оцінку доказів щодо постійного проживання заявниці на території України у зазначений нею період, на підставі яких судом ухвалюється рішення щодо наявності або відсутності правових підстав для задоволення заяви.

Крім того, та обставина, що заявницею недотримано порядку досудового врегулювання спору (звернення із відповідною заявою до органів ДМС України) не позбавляє останню права на звернення до суду з відповідною заявою, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року №15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Виходячи із викладеного, апеляційний суд вважає, що висновки суду першої інстанції не гуртуються на обставинах справи та є передчасними.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки висновки суду першої інстанції зроблені з неправильним застосуванням норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, то відповідно до ст. 379 ЦПК України це є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гареєв Євген Шамільович задовольнити частково, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 14 березня 2024 року про залишення заяви без розгляду - скасувати.

Справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено: 08 жовтня 2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк