ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 367/2865/18

провадження № 61-826св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України,

відповідачі: Бучанська міська рада, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Мерзлого Л. В. від 17 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., від 13 грудня 2023 року, і виходив з наступного.

Короткий зміст заявлених позовних вимог

1. У квітні 2018 року перший заступник прокурора Київської області, в інтересах Кабінету Міністрів України, звернувся до суду з позовом до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним рішень ради та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

2. Свої вимоги прокурор мотивував тим, що Бучанською міською радою впродовж квітня-листопада 2011 року прийнято ряд рішень щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення у м. Буча громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі яких власникам земельних ділянок видано державні акти на право власності, а саме: рішенням № 250/45 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га по

АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:029:0080, державний акт серії ЯК № 152961; рішенням № 250/57 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею

0,1 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:029:0079, державний акт серії ЯК № 152965.

3. В подальшому, зазначені земельні ділянки на підставі відповідних договорів купівлі-продажу відчужено у власність інших осіб.

4. Так земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:029:0080 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2011 року № 2193 відчужено на користь ОСОБА_4 , який, в свою чергу, 03 лютого 2012 року за договором купівлі-продажу № 236 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на цей час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року № 3241.

5. Земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:029:0079 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року № 2116 відчужив на користь

ОСОБА_4 , який, в свою чергу, 03 грудня 2012 року за договором купівлі-продажу № 234 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на цей час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року №3238.

6. Прокурор вказував, що вищезазначені рішення Бучанської міської ради суперечать вимогам земельного та лісового законодавства України.

7. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Київської області від 02 червня 2015 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, задоволено позов заступника прокурора Київської області та визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови». Висновки судів підтверджені постановою Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у зазначеній справі.

8. Судами у вказаній справі встановлено, що Бучанською селищною радою 25 лютого 2002 року прийнято рішення № 71/1-4ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». На час прийняття такого рішення землі, віднесені до земель житлової та громадської забудови, мали лісогосподарське призначення, тому Бучанська селищна рада перевищила свої повноваження і з порушенням закону, без розпорядження уповноваженого державного органу, за відсутності згоди органу лісового господарства, без відповідного проєкту землеустрою прийняла рішення про віднесення земель лісового фонду до земель житлової та громадської забудови.

9. Також судами встановлено, що належність спірних земель до лісового фонду, віднесених до категорії лісів першої групи, підтверджується їх розташуванням у відповідному квадраті Бучанської лісової дачі згідно з довідкою ВО «Укрдержліспроект» від 14 липня 2014 року, а також планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування: планшетом-картою-схемою лісонасаджень (розташування урочищ) у плані лісонасаджень Бучанського комунального лісгоспу Київського обласного виробничого тресту зеленого господарства (лісовпорядкування 1988 року) відповідно до пункту 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

10. Прокурор вказував, що площа земельної ділянки Бучанської лісогосподарської дачі, яку рішенням Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року віднесено до земель житлової та громадської забудови в межах Бучанської селищної ради становила 890 га згідно з планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

11. Прокурор вважав, що Бучанська міська рада при прийнятті рішень від 28 квітня 2011 року за № 250/57 та за № 250/45 і передачі у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельних ділянок по АДРЕСА_1 та 31 вийшла за межі визначених законом повноважень, оскільки вирішення питання щодо вилучення земель лісового фонду державної власності та зміна їх цільового призначення не належали до компетенції Бучанської міської ради.

12. Прокурор просив визнати недійсним рішення Бучанської міської ради: № 250/45 від 28 квітня 2011 року щодо відведення у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_1 ; № 250/57 від 28 квітня 2011 року щодо відведення у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1 га по АДРЕСА_2 . Зобов`язати ОСОБА_1 повернути у власність держави в особі Кабінету Міністрів України земельні ділянки загальною площею 0,2 га, а саме: площею 0,1 га з кадастровим номером :01:029:0080, яка розташована по АДРЕСА_1 та площею 0,1 га з кадастровим номером :01:029:0079, яка розташована по АДРЕСА_2 . Судові витрати по справі покласти на відповідачів.

Основний зміст та мотиви рішення суду першої інстанції

13. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня

2023 року у задоволенні позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України відмовлено.

14. Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області

від 19 липня 2023 року стягнуто з Кабінету Міністрів України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 30 000, 00 грн. В іншій частині вимог відмовлено.

15. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц спростовано обставини, на які посилається прокурор у цій справі, зокрема підтверджено відсутність на території м. Буча земель лісогосподарського призначення, про які зазначав прокурор. З огляду на викладене, право та інтерес держави при передачі земельних ділянок порушено не було, протилежного не доведено.

Основний зміст та мотиви постанови суду апеляційної інстанції

16. Постановою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2023 року залишено без змін. Стягнуто з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 15 000 грн понесених витрат по сплаті правничої допомоги.

17. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що міський суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки встановлені у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеному без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц, обставини підтверджують наявність у Бучанської міської ради повноважень на розпорядження масивом земель, до складу яких, за твердженням прокурора, належать спірні земельні ділянки, оскільки рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV визнане таким, що відповідає вимогам закону.

18. Посилання прокурора в апеляційній скарзі на незаконність рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV не прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються вказаними судовими рішеннями у справі № 367/4187/14-ц. Обставини, встановлені у вказаній справі, згідно з частиною четвертої статті 82 ЦПК України, мають преюдиційний характер. Доводи апеляційної скарги прокурора зводяться фактично до його намагань переоцінити висновки судів у справі № 367/4187/14-ц. Саме на обставини, які встановлені у справі № 367/4187/14-ц прокурор у позові посилався як на підставу, яка підтверджує факт перевищення Бучанською міською радою наданих повноважень під час прийняття оспорюваних у цій справі рішень.

Узагальнені доводи касаційної скарги

19. 12 січня 2024 року заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

20. Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції прокурор зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-99цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-212цс14, від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14, від 01 липня 2015 року у справі № 6-50цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-196цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6?1814цс15, від 27 вересня 2017 року у справі № 6-2686цс16, від 18 жовтня 2017 року у справі № 1328/972/2012, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14-ц, від 28 листопада 2018 року у справі 504/2864/13-ц,

від 12 червня 2019 року у справі 487/10128/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 707/2192/15-ц, від 21 лютого 2018 року у справі № 488/5476/14-ц,

від 11 липня 2018 року у справі № 911/4654/15, від 04 лютого 2020 року у справі № 911/3897/17, від 30 вересня 2020 року у справі № 363/669/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 369/16418/18, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також вказує, що суди не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не надали їм належної правової оцінки, послалися на докази, які не досліджувалися у судових засіданнях та відсутні у матеріалах справи. Звертає увагу, що судами не було вирішено питання щодо зупинення провадження у справі. Крім того указує, що суди безпідставно стягнули з Київської обласної прокуратури витрати на професійну правничу допомогу (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

21. Прокурор вважає, що відмова у позові ґрунтуються на обставинах, встановлених у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц. Суди, спростовуючи у цій справі доводи прокурора на підтвердження порушення Бучанською міською радою вимог земельного законодавства при розпорядженні землями лісогосподарського призначення, посилалися на докази, які безпосередньо не досліджувалися у судових засіданнях та відсутні у матеріалах справи.

22. Згідно з доводами касаційної скарги, висновки суду першої та апеляційної інстанцій про належність спірних земельних ділянок до земель житлової та громадської забудови з посиланням на наявність рішення Ірпінської міської ради від 27 червня 2002 року № 49-3-XXIV є безпідставними.Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, яким незаконно віднесено землі лісогосподарського призначення до земель житлової та громадської забудови, не є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом правомірності дій при відведенні у приватну власність оскаржуваних земельних ділянок у розумінні статей 76-83 ЦПК України з огляду на його невідповідність приписам статей 12, 116, 122, 149 Земельного кодексу України, оскільки ним не затверджувалось жодних проєктів землеустрою щодо відведення або вилучення із складу земель лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі земельних ділянок. Таке рішення прийнято неуповноваженим органом за відсутності погодження органу лісового господарства та органів державного контролю, а державна експертиза землевпорядної документації взагалі не проводилася. Оскаржувані рішення Бучанської селищної ради ухвалені з перевищенням повноважень, без прийняття відповідного рішення уповноваженим державним органом та за відсутності згоди органу лісового господарства.

23. Також прокурор звертає увагу на те, що оскаржувані рішення Бучанської міської ради прийняті всупереч статей 3, 20, 38, 39, 55, 56, 57, 116, 122, 123, 149, 164 ЗК України, статей 1, 7, 8, 48, 63 Лісового кодексу України. Право власності держави на усі земельні ділянки лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі, в тому числі і на оспорювані земельні ділянки, підтверджується наявною у матеріалах справи інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 14 травня 2015 року № 132 з фрагментом з Публічної кадастрової карти України, згідно з якою спірні земельні ділянки розташовані у кварталі 25 Бучанської лісової дачі Бучанського лісгоспу, тобто відносяться до земель лісогосподарського призначення. Таким чином інформація, надана ВО «Укрдержліспроект» щодо факту накладення спірних земельних ділянок на землі Бучанської лісової дачі, з доданим викопіюванням з публічної кадастрової карти України, є допустимими доказами у розумінні статті 78 ЦПК України, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями обробки інформації з державних лісового і земельного кадастрів. Судами також не взято до уваги висновки за результатами проведення судових земельно-технічних експертиз від 21 липня 2017 року та від 24 липня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000391, які наявні у матеріалах справи.

24. Прокурор посилається на те, що під час вирішення спору судами не взято до уваги, що предметом спору у цій справі є землі лісогосподарського призначення, стосовно яких законом установлено обмеження щодо використання в цивільному обороті, оскільки усі ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Висновки судів про надання спірних земельних ділянок за рахунок земель житлової і громадської забудови є безпідставними, оскільки прокурором доведено факт віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, які перебували і продовжують перебувати у державній власності і ніколи цього статусу не втрачали, залишаються у постійному користуванні лісогосподарської установи незалежно від зміни її організаційно-правової форми та засновника, а також незалежно від розташування спірних земель в межах або поза межами населеного пункту.

25. Також прокурор не погоджується з висновком апеляційного суду в частині стягнення з Київської обласної прокуратури витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн, вважає цю суму неспівмірною та необґрунтованою.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

26. Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 367/2865/18.

27. Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2024року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

28. У поданому відзиві на касаційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 посилається на те, що доводи касаційної скарги не спростовують правильних по суті судових рішень. Вся судова практика, на яку посилається прокурор, не є релевантною з обставинами у цій справі, у зв'язку з чим відсутні підстави для касаційного оскарження рішення та постанови судів попередніх інстанцій. Доводи касаційної скарги вважає ідентичними доводам апеляційної скарги, яким надана належна оцінка апеляційним судом. Під час вирішення спору судами правильно враховано преюдиційні обставини у справі № 367/4187/14-ц. Отже Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років. Стягнення судом апеляційної інстанції з Київської обласної прокуратури витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн вирішено у відповідності до норм процесуального права.

29. Також представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 у поданому відзиві просить вирішити питання щодо стягнення з Київської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу у суді касаційної інстанції у розмірі 10 000 грн.

30. У поданому відзиві на касаційну скаргу Бучанська міська рада посилається на те, що суди попередніх інстанцій дійшли цілком обґрунтованих висновків про відмову у задоволенні позовних вимог. Про належність території умовною площею 890 га до меж міста Буча та відсутність на ній лісу 1 категорії свідчить постанова Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц. Бучанська міська рада мала повноваження на розпорядження земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252, 9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 року, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років. Очевидно, що постанова Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 367/4187/14-ц має визначальне значення для повного та об`єктивного розгляду цієї справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

31. Рішенням Бучанської міської ради № 250/45 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:029:0080, державний акт серії ЯК № 152961.

32. Рішенням Бучанської міської ради № 250/57 від 28 квітня 2011 року відведено у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею

0,1 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:029:0079, державний акт серії ЯК № 152965.

33. В подальшому зазначені земельні ділянки на підставі відповідних договорів купівлі-продажу відчужено у власність інших осіб.

34. Земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:029:0080 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 липня 2011 року № 2193 відчужив на користь ОСОБА_4 , який, в свою чергу, 03 лютого 2012 року за договором купівлі-продажу № 236 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на теперішній час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року № 3241.

35. Земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :01:029:0079 ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року № 2116 відчужив на користь

ОСОБА_4 , який, в свою чергу, 03 лютого 2012 року за договором купівлі-продажу № 234 відчужив її на користь ОСОБА_5 . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки на теперішній час є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року № 3238.

36. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі

№ 367/4187/14-ц від 23 квітня 2020 року заяву ОСОБА_7 про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами задоволено.

37. Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області

від 17 жовтня 2014 року про задоволення позову та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Задовольняючи заяву про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що у липні 2017 року заявник вперше виявив «Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області»

1961 року, яка затверджене рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року

№ 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», та «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області»

1975 року), які є істотною для справи обставиною, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

38. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що як у межах смт. Буча, так і в межах Бучанської селищної ради станом на дату прийняття спірного рішення Бучанської селищної ради (25 червня

2002 року) не існували земельні ділянки державного лісового фонду - Бучанська лісова дача площею 890 га, а також не було будь-якого спеціалізованого лісогосподарського підприємства, яке могло бути землекористувачем вказаної території, зокрема й Бучанського лісгоспу. Територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась в межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою оскаржуваного рішення від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала. Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га з 1991 року до 2012 року, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, оскільки пункт 12 розділу ХПерехідних положень ЗК України виключено на підставі Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

39. Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року - без змін.

40. Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа і до якої також входить земельна ділянка, яка є предметом спору, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, а тому Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році.

41. Постановою Верховного Суду по справі № 367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня

2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

42. Суд касаційної інстанції у постанові від 26 травня 2021 року по справі № 367/1487/14-ц погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала. Таким чином, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.

43. Крім того, згідно з постановою Верховного Суду у справі № 367/1487/14-ц

від 26 травня 2021 року, оскаржуване рішення Бучанської селищної ради

від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV відповідає нормам пункту 1 статті 20 «Встановлення та зміна цільового призначення земель» ЗК України. Це рішення у рамках реалізації Закону України від 05 квітня 2001 року «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування у місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, і в тому числі з урахуванням потреб вказаного експерименту.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

44. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

45. Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьоюстатті 411 цього Кодексу.

46. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

47. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

48. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

49. Частиною першою статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами. Юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

50. Відповідно частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

51. Частиною першою статті 19 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

52. До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках (стаття 55 ЗК України).

53. Відповідно до статті 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для залісення.

54. Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).

55. Статтею13 ЗК України визначено, що до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

56. У державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності (стаття 84 ЗК України).

57. Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

58. Відповідно до частини четвертої, п`ятої статті 48 ЛК України (у редакції, чинній на момент надання спірних земельних ділянок у власність) матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

59. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

60. Відповідно до статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст.

61. Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

62. Відповідно до частини першої статті 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.

63. Згідно з частиною першою статті 53 ЛК України державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету.

64. Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами (частини перша-третя

статті 54 ЛК України).

65. Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

66. Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

67. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

68. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника.

69. Верховний Суд сформував сталу практику у подібних спорах за позовами прокурора щодо витребування на користь держави (територіальної громади) земельних ділянок лісового фонду, отриманих з порушенням приписів законодавства та відчужених на користь третіх осіб.

70. Велика Палата Верховного Суду неодноразово висновувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 14 грудня 2022 року в справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18 січня 2023 року в справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

71. Власник з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).

72. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

73. У постанові від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна.

74. Звертаючись до суду з позовом у квітні 2018 року у цій справі, прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду, а рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV, яким землі Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, віднесено до земель житлової та громадської забудови та зараховано до земель запасу, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у справі № 367/4187/14-ц було визнано недійсним, а тому Бучанська міська рада протиправно розпорядилася спірною земельною ділянкою лісового фонду.

75. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) виснувала, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

76. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року, за результатами розгляду заяви ОСОБА_7 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами було скасоване рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня 2014 року та у задоволенні позову прокурора, зокрема, про визнання недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV, відмовлено.

77. Постановою Верховного Суду від 26 травня 2021 року було залишено без змін прийняті у справі № 367/4187/14-ц рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року.

78. На час вирішення спору у цій справі вказане рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» є дійсним.

79. Зокрема, Верховний Суд у справі № 367/4187/14-ц, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій, виходив з того, що земельна ділянка площею 890 га у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала. Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.

80. У справі № 367/4187/14-ц досліджено лист ДП «Київський науково-дослідний і проєктний інститут землеустрою» від 02 червня 2017 року № 06-1.2/522, лист Державного агентства лісових ресурсів від 30 січня 2017 року № 02-19/460-17, висновок експерта № 3-16 за результатами експертного земельно-технічного дослідження, складений 11 жовтня 2016 року судовим експертом ТОВ «Судово-експертний Альянс» Третяком А. М., висновок експерта від 20 січня 2020 року № 4969/19-41 за результатами судової земельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Господарського суду Київської області у справі № 911/3014/16.

81. Відповідно до листа ДП «Київський науково-дослідний і проєктний інститут землеустрою» від 02 червня 2017 року № 06-1.2/522 територія смт Буча у період з 1993-2003 років становила 923,5469 га.

82. Згідно з проведеними вимірами та доданим картографічним матеріалом, територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась у межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою оскаржуваного рішення від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

83. Відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів від 30 січня 2017 року № 02-19/460-17 Держлісагентство матеріали щодо лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988 року не затверджувало. У Держлісагентстві немає інформації про затвердження цих матеріалів державними органами лісового господарства або іншими державними органами, які існували у період їх виготовлення.

84. Відповідно до висновку експерта № 3-16 за результатами експертного земельно-технічного дослідження, складеного 11 жовтня 2016 року судовим експертом ТОВ «Судово-експертний Альянс», земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала.

85. Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, а також із

1991 року до 2012 роки, оскільки пункт 12 розділу Х «Перехідні положення»

ЗК України виключено на підставі Закону від 06 вересня 2012 року № 5245-VI.

86. Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV у справі № 367/4187/14-ц визнано таким, що відповідає пункту 1 статті 20 ЗК України. Це рішення у рамках реалізації Закону України від 05 квітня 2001 року «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування у місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

87. Відповідно до висновку експерта від 20 січня 2020 року № 4969/19-41 за результатами судової земельно-технічної експертизи, призначеної у справі

№ 911/3014/16 ухвалою Господарського суду Київської області від 29 серпня 2017 року, який за клопотанням Бучанської міської ради долучено судом до матеріалів справи, координати поворотних точок (кутів) окружних меж планшетів лісовпорядкування № 4-18 у геодезичному журналі, який є складовою проєкту організації та розвитку господарства Бучанського комунального лісгоспу, є координатами умовної системи координат, яка не має прив`язки до пунктів державної геодезичної мережі або геодезичних меж згущення, у зв`язку з чим за вказаними координатами не можливо визначити розташування земельних ділянок у натурі (на місцевості).

88. З урахуванням зазначеного, зокрема встановлених у справі № 367/4187/14-ц обставин, які не підлягають доказуванню, слід погодитися з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позовні вимоги прокурора у цій справі не підлягають до задоволення, оскільки прокурор не довів, що рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV є незаконним, а спірні земельні ділянки належали до лісового фонду та були передані у власність громадянам незаконно, всупереч вимогам земельного та лісового законодавства.

89. Переглядаючи рішення суду першої інстанції у цій справі, апеляційний суд правильно зауважив, доводи апеляційної скарги (які є подібними доводам касаційної скарги) зводяться фактично до намагань прокурора переоцінити висновки судів у справі № 367/4187/14-ц. У позові прокурор значною мірою посилався на визнання незаконним рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV.

90. Враховуючи те, що у справі № 367/4187/14-ц встановлено, що Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам протягом 2006-2012 років, суди дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог у цій справі.

91. Слід також зазначити, що ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07 березня 2024 року у справі № 367/4187/14-ц, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року, у задоволенні заяви керівника Київської обласної прокуратури про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року за нововиявленими обставинами відмовлено.

92. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої інстанції та апеляційного суду. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованих висновків.

93. Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням обставин цієї справи, не суперечать висновкам Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, на які прокурор послався в обґрунтування доводів касаційної скарги.

Щодо вирішення питання про стягнення понесених витрат на оплату професійної правничої допомоги у суді апеляційної інстанції.

94. Згідно із частиною першою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

95. Відповідно до вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

96. Як передбачено четвертою та п`ятою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

97. Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

98. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

99. Згідно із частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

100. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

101. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

102. Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

103. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

104. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази, перевіривши відповідність заявленої до стягнення суми наданому обсягу адвокатських послуг представником ОСОБА_8 - адвокатом Косяком В. М., а також відсутність заперечень прокурора щодо неспівмірності чи не обґрунтованості таких витрат, апеляційний суд дійшов достатньо обґрунтованого висновку, що стягненню підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000, 00 грн.

105. Враховуючи доводи відзиву на касаційну скаргу, взявши до уваги, що вони є подібними доводам касаційної скарги, зміст заперечень, ймовірний час витрачений представником ОСОБА_8 - адвокатом Косяком В. М. на підготовку відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд, враховуючи складність справи, суть спору, необхідність надання адвокатом позивача послуг під час розгляду справи в суді касаційної інстанції та їх характер, розгляд справи в суді касаційної інстанції в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, пропорційність гонорару, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, дійшов висновку, що співмірним, розумним та необхідним в межах перегляду цієї справи в суді касаційної інстанції, з урахуванням обумовленої у договорі про надання правничої допомоги від 01 лютого 2023 року № 09 вартості послуг, є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції - 3 000 грн.

106. Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

2. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 квітня

2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 грудня 2023 року залишити без змін.

3. Стягнути з Київської обласної прокуратури (01601 м. Київ, бульвар Лесі України, 27/2, ) на користь ОСОБА_1 3 000 (три тисячі) грн понесених витрат з оплати професійної правничої допомоги у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников
Судді О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара
В. В. Шипович