Справа № 128/3131/24
Провадження № 22-ц/801/2072/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 рокуСправа № 128/3131/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вінницька міська рада, ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша вінницька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Надольська Ольга Андріївна,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шишковська Анжеліка Борисівна, на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 19 серпня 2024 року, постановлену під головуванням судді Карпінської Ю. Ф. в м. Вінниця,

в цивільній справі № 128/3131/24, за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша вінницька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Надольська Ольга Андріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації на об`єкт нерухомості, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Вінницької міської ради, ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Перша вінницька державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Надольська Ольга Андріївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації на об`єкт нерухомості, визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09 серпня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 19 серпня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу разом з доданими документами.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем до позову додано квитанцію про сплату судового збору в розмірі 15410, 00 грн, який був врахований раніше в іншій аналогічній цивільній справі № 128/2877/24, яка ухвалою суду повернута позивачу, а питання про повернення судового збору позивачу в справі № 128/2877/24 судом не вирішувалось. Місцевий суд посилаючись на постанову Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 1540/3297/18 вказав, що позивач подаючи повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду або повернув.

Відтак, подана квитанція позивачем не може бути врахована як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у цій справі, так як судовий збір за нею сплачений та зарахований при подані іншого позову, а тому дана позовна заява вважається неподаною та повернута позивачу на підставі ст. 185 ЦПК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У серпні 2024 року адвокат Шишковська А. Б., яка діє в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 02 вересня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з урахуванням постанови Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 1540/3297/18 помилково вказав, що позивач подаючи повторно позовну заяву, має сплати судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ про сплату цього платежу, доданий до первинної позовної заяви, яку суд залишив без розгляду або повернув. Оскільки, у справі № 1540/3297/18 Верховний Суд наголошував, що позивач, коли подає повторно позовну заяву має сплатити судовий збір за її розгляд і не вправі використовувати первісний документ доданий до позову, який залишено без розгляду. Вказує, що в даній справі місцевий суд повернув позивачу позовну заяву, а не залишив її без розгляду. Поняття «залишення позову без розгляду» в розумінні ст.. 207 ЦПК України та «позовна заява, яка вважається неподаною та повернута заявнику» відповідно до ст.. 257 ЦПК України, не є тотожними поняттями.

Тому, такий висновок місцевого суду не ґрунтується на ст.6 ЗУ «Про судовий збір» та п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування чудами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Скаржник зазначає, що всі наведені в ухвалі підстави для залишення позовної заяви без руху стороною позивача були усунуті. Проте суд першої інстанції вчинив грубе порушення процесуального Закону (ч. 3 ст. 185ЦПК України) та фактично позбавив позивача доступу до правосуддя.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з частиною другою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 13 ЦПК України).

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частина сьома статті 81 ЦПК України).

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (частина друга статті 83 ЦПК України).

Позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а також зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункт 5 частини третьої статті 175 ЦПК України).

Як вбачається із матеріалів справи, підставою для залишення позовної заяви без руху стало те, зокрема, що позивачем:

- у позові не обґрунтовано належність позивачу 1/2 частки житлового будинку та не зазначено, чи внесені до Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості про зареєстроване право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку ;

- не обґрунтовано щодо належності на праві власності померлій ОСОБА_3 1/2 частки житлового будинку;

- не зазначено, чи було відмовлено нотаріусом позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері;

- не в повній мірі сплачено судовий збір за подання до суду даної позовної заяви, оскільки, перевіривши зарахування судового збору за квитанцією №0.0..1 на суму 15 140,00 грн, квитанція врахована раніше в іншій цивільній справі №128/2877/24, а ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 01.08.2024 у справі №128/2877/24 позовну заяву повернуто позивачу.

В поданій заяві на усунення недоліків представник позивача зазначив, що до матеріалів позовної заяви додано клопотання про витребування спадкової справи для дослідження доказів. Вказано, що дані обставини підлягають встановленню в судовому порядку під час розгляду справи по суті на підставі поданих доказів. Щодо вимоги про сплату судового збору представником вказано, що поняття «залишення позову без розгляду» в розумінні ст.. 207 ЦПК України та «позовна заява, яка вважається неподаною та повернута заявнику» відповідно до ст.. 257 ЦПК України, не є тотожними поняттями. Тому, висновок місцевого суду не ґрунтується на ст.6 ЗУ «Про судовий збір» та п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування чудами законодавства про судові витрати у цивільних справах».

Повертаючи позовну заяву позивачу на підставі ст. 185 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не виконано вимоги ухвали суду без руху, зокрема, не сплачено судовий збір за вимогою майнового характеру, а долучена до позовної заяви квитанція про сплату судового збору на суму 15140,00 грн не може бути врахована, як належний доказ сплати судового збору у встановленому порядку і розмірі у цій справі, оскільки така була долучена до позовної заяви в іншій цивільній справі №128/2877/24, яка ухвалою суду повернута позивачу, а питання про повернення судового збору позивачу в справі № 128/2877/24 судом не вирішувалось.

За висновком суду першої інстанції, дані обставини унеможливлюють відкриття провадження у справі.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 4 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір», суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Зарахування коштів до державного бюджету України свідчить про те, що з моменту їх зарахування вони стають коштами дохідної частини Державного бюджету України, однак повинні витрачатись на забезпечення здійснення судочинства та функціонування органів судової влади. При цьому, виходячи зі змісту зазначеної норми, законодавство не визначає, що кошти державного бюджету, які зараховані до державного бюджету за розгляд певної справи певним судом повинні витрачатись лише на функціонування цього суду.

Розміри судового збору, що надійшли за розгляд справ судами України, враховуються по кожному суду за їх надходження, застосування пільг щодо сплати судового збору та їх використання суди звітують перед Державною судовою адміністрацією України, а ДСА України - перед Державною службою статистики України.

Отже, судовий збір є сплаченим з моменту зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України.

З урахуванням перехідних положень ЦПК України, в редакції, яка діє з 15.12.2017 року, а саме п.15.2 в суді функціонує автоматизована система документообігу суду.

Комп`ютерною програмою «Д-3» реалізовано функцію щодо перевірки надходження коштів, згідно платіжного документа, який поданий стороною, до спеціального фонду Державного бюджету України, шляхом надсилання в автоматичному режимі Державною казначейською службою України на адресу суду відомостей про зарахування таких коштів, та у разі їх надходження, в автоматичному режимі здійснюється поєднання платіжного документа із обліково-статистичною карткою (далі ОСК) на цивільну справу, по якій було сплачено судовий збір.

Саме у вказаний вище спосіб, щодо виконання вимог ч. 2 ст. 9 Закону України «Про судовий збір», суд здійснює перевірку зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження сплати судового збору за подання до суду позовної заяви позивачем долучено платіжний документ: квитанцію №0.0..1 від 12.07.2024 про сплату судового збору в розмірі 15 140,00 грн.

Як встановлено місцевим судом, на підставі інформації наявної в автоматизованій системі документообігу суду «Д-3», квитанція №0.0..1 від 12.07.2024 про сплату судового збору в розмірі 15 140,00 вже була зареєстрована в цивільній справі №128/2877/24 та поєднана з ОСК на дану цивільну справу. По вказаній справі ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2024 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Залишаючи без руху позовну заяву також з підстав несплати позивачем судового збору за вимогу майнового характеру, судом першої інстанції не надано оцінки тій обставині, що справа №128/2877/24, по якій судовий збір було сплачено позивачем і зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України, не розглядалася по суті, оскільки позовна заява, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень та офіційного веб-сайту судової влади України, ухвалою суду від 01.08.2024 повернута позивачеві.

Сплачена сума судового збору позивачу ОСОБА_1 повернута не була.

Отже, судовий збір було сплачено ОСОБА_1 за місцем розгляду справи та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України. В свою чергу, позивач не вимагав повернення раніше сплаченої суми судового збору, хоча таке право встановлено законом (п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»).

При цьому, чинне законодавство не містить заборони для позивача при повторному зверненні до суду додати первісний документ про сплату судового збору, якщо належно сплачена ним сума не була повернута судом.

В постанові Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі №609/538/19 (провадження №61-14017св20) зазначено, що частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. Оскільки законодавством не встановлено певного порядку проставлення на розрахункових документах на переказ коштів відмітки про зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, то суди, виконуючи наведені вище вимоги закону, повинні перевіряти таке зарахування, використовуючи способи, передбачені процесуальним законодавством, зокрема в разі необхідності отримувати таку інформацію з Державної казначейської служби України, що забезпечує казначейське обслуговування цього фонду. Таким чином, обов`язок перевірки факту зарахування судового збору покладається на суд.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №826/2429/18 та від 20.02.2019 року у справі №823/1940/18.

Відтак, оскільки чинним цивільним процесуальним законодавством не встановлено обмежень щодо повторного подання платіжного доручення про сплату судового збору у разі визнання неподаною та повернення позовної заяви позивачу, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що в такому випадку позивач не позбавлений можливості повторно звертатися до суду з тими ж документами, зокрема і платіжним дорученням, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Отже, визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву позивачу, суд першої інстанції взагалі не врахував письмових пояснень позивача на виконання вимог ухвали суду без руху, які по суті є тотожними доводам апеляційної скарги, внаслідок чого, дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, не продовживши строк, для усунення недоліків позовної заяви.

Крім того, повертаючи позовну заяву позивачеві судом першої інстанції не з`ясовано, чи необхідно позивачу, який має право на повернення судового збору в зв`язку із поверненням позовної заяви, повторно сплачувати судовий збір і чи не буде повернення позовної заяви з цих підстав формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного ст.55 Конституції України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Посилання суду першої інстанції на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 13 лютого 2019 року в справі №1540/3297/18, є помилковим, оскільки він не релевантний для даної справи: у справі №1540/3297/18 судом було залишено позов без розгляду, а згідно з частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про судовий збір», за повторно подані позови, що раніше були залишені без розгляду, судовий збір сплачується на загальних підставах.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Щодо питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви №6778/05 «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року).

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд вважає, що повернення заяви із підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним, оскільки відсутня норма, яка забороняє особі подавати ті самі банківські документи про сплату судового збору зі справи, що не була розглянута, провадження по якій не відкривалось.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції не взяв до уваги вказані обставини, належним чином їх не проаналізував, у зв`язку з чим зробив передчасний та помилковий висновок про повернення позовної заяви, що призвело до постановлення ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Отже апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до частини першої статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Ухвала про визнання неподаною та повернення позовної заяви постановлена з порушенням норм процесуального права, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом не вирішувалася заява по суті заявлених вимог, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 381, 382-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шишковська Анжеліка Борисівна - задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 19 серпня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник