печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С. В.,

при секретарі судового засідання - Брачун О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань суду у м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду у порядку окремого провадження із заявою про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що сімейне життя не склалося через різні погляди на життя, втрату почуття любові та взаєморозуміння, фактично шлюбні відносини припинені та не ведеться спільне господарство.

У судове засідання заявники не з`явилися, повідомлені про судове засідання належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, та оцінивши у сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який 07 серпня 2014 року зареєстровано виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, відповідний актовий запис № 14.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син - ОСОБА_3 , про що 13 січня 2015 року складено відповідний актовий запис № 46.

Встановлено судом, що спільного господарства подружжя не ведуть та разом не проживають, майнових спорів між ними немає, узгоджено питання, пов`язані з піклуванням, вихованням та матеріального забезпечення неповнолітньої дитини, а також її місце проживання.

Згідно з частиною третьою ст. 293 ЦПК України, суд розглядає у порядку окремого провадження справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, що має дітей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Відповідно до положень Сімейного кодексу України, шлюб може бути розірвано за рішенням суду за спільною заявою подружжя, яке має дітей, у порядку, встановленому ст. 109 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною третьою, четвертою ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, відповідно до частини першої статті 109 Сімейного кодексу України.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною другою вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб».

Положеннями статті 12 Конвенції проголошено, що чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Судом встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявників, примирення подружжя та збереження шлюбно-сімейних стосунків між заявниками неможливе і суперечить інтересам подружжя та дитини.

Виходячи з вище викладеного, суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе ухвалити рішення про задоволення спільної заяви подружжя про розірвання шлюбу.

Керуючись ст.ст. 3, 8, 21, 52, 129, 129-1 Конституції України, ст.ст. 56, 109, 112 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1-19, 293, 294, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ), заінтересована особа: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) про розірвання шлюбу задовольнити.

Розірвати шлюб, зареєстрований 07 серпня 2014 року виконкомом Райгородоцької селищної ради Слов`янського району Донецької області, відповідний актовий запис № 14, між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С. В. Вовк