ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/829/24 Справа № 212/3083/23 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/3083/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач - Криворізька міська рада,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Кодолов Олександр Володимирович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року, яке ухвалено суддею Козловим Д.О. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 вересня 2023 року,

УСТАНОВИВ:

У травні 2023 року Криворізька міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійним договору купівлі-продажу, припинення права власності, скасування державної реєстрації права власності, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі рішення Криворізької міської ради від 23.02.2011 року №242, між Криворізькою міською радою, як орендодавцем, та ФОП ОСОБА_1 , як орендарем, 23 квітня 2011 року був укладений договір оренди земельної ділянки, зареєстрований в Управлінні Держкомзему у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, з яким останній було надано у платне користування земельну ділянку, загальною площею 0,0021 га (кадастровий номер :04:223:0031), для розташування тимчасової споруди торгівельного кіоску в складі зупиночного комплексу, яка знаходиться на АДРЕСА_1 , яка повинна бути повернута після припинення дії договору в стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була одержана в оренду, а також привести її в належний стан для подальшого використання.

Оскільки строк дії договору закінчився 20.03.2017 року, а земельна ділянка передавалась винятково для розташування на ній тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, то у ФОП ОСОБА_1 виник обов`язок повернути орендовану земельну ділянку Криворізькій міській раді за актом приймання-передачі, шляхом демонтажу розташованого на ній торгівельного комплексу.

Однак, в порушення наведенного, ОСОБА_1 20.12.2019 року уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу торгівельного комплексу, загальною площею 77 кв.м., посвідчений нотаріально, реєстр № 1593, по АДРЕСА_1 , право власності якого було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 50357133 від 20.12.2019 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазепою Наталею Миколаївною.

При цьому, торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є об`єктом самочинного будівництва.

Так, відповідно до даних Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо нього відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже, спірне нерухоме майно було побудоване на земельній ділянці, не відведеній для вказаної мети, за відсутності декларації про початок будівельних робіт та декларації про готовність об`єкту до експлуатації, погодження проектної документації на проведення будівельних робіт та внесення до містобудівного кадастру, а також доказів про те, що спірне нерухоме майно було в установленому законом порядку введено в експлуатацію, що свідчить про відсутність правових підстав вважати, що ОСОБА_2 набув права власності на нього.

При цьому площа самочинно побудованого торговельного комплексу складає 77 кв. м., що перевищує площу земельної ділянки 0,0021 га, яка відводилась ОСОБА_1 в оренду.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Обстеженням 02.01.2020 року земельної ділянки, площею 0,0021 га, кадастровий номер земельної діляики::04:223:0031, що знаходиться на АДРЕСА_1 , встановлено, що земельна ділянка використовується під розміщення існуючого торговельного кіоска, а суміжна земельна ділянка використовується для будівництва споруди, яка розташована на землях загального користування, передбачених для облаштування зупинки громадського транспорту та огороджена будівельним тимчасовим парканом.

Зазначені споруди мають вигляд єдиного комплексу. Дозвільні документи на початок проведення будівельних робіт не отримувалися.

Отже, визнання недійсним договору купівлі-продажу торговельного комплексу, загальною площею 77 кв. м. по АДРЕСА_1 , укладеного 20.12.2019 року обумовлено відсутністю у продавця відповідних правовстановлюючих документів на такий об`єкт нерухомого майна.

На підставі наведеного вище позивач просив суд визнати недійним договір купівлі-продажу торговельного комплексу (загальна площа 77 кв. м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 20.12.2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений нотаріально за реєстром №1593; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на такий торговельний комплекс; зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0021 га на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031), шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу, загальною площею 77 кв.м., та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан; а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 8052 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року позов задоволено частково.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133.

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0021 га, на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031), шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2 684 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2 684 грн.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє ОСОБА_3 , кожен окремо, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Апеляційні скарги обґрунтовані тим, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки визнав нікчемним правочин первинної реєстрації права власності на торговельний комплект за ОСОБА_1 , при цьому позивачем такі позовні вимоги не заявлялись.

На переконання відповідачів, до участі у справі не було залучено особу, права якої стосуються оскаржуваним рішенням, а саме державного реєстратора Шмідт Н.М., яка перевіряла подані документи та вносила від імені держави данні про первинну реєстрацію нерухомості за ОСОБА_1 .

Вважають, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки він не ставить вимог про повернення земельної ділянки, що належить територіальній громаді.

Крім того, посилаються на те, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт самовільного будівництва та застосував судову практику, яка не є релевантною до даного спору.

У відзиві на апеляційні скарги відповідачів, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач Криворізька міська рада зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Кодолова О.В., який підтримав доводи апеляційних скарг та просив їх задовольнити, представника позивача Криворізької міської ради Сову Ю.В., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, на підставі рішення Криворізької міської ради від 23 лютого 2011 року № 242, 23 квітня 2011 року між Криворізькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди земельного ділянки про передачу в оренду (строкове, платне, користування) земельної ділянки житлової та громадської забудови, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), строком на 5 (п`ять) років, для розташування тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу по АДРЕСА_1 , на якій відсутні об`єкти нерухомого майна, який був зареєстрований Управлінням Держкомзема у м. Кривий Ріг 20 березня 2012 року, на підставі чого строк його дії спливав 20 березня 2017 року.

Суб`єкту господарювання ОСОБА_1 , рішеннями Криворізької міської ради від 29 травня 2002 року та від 28 вересня 2005 року, затверджувались проекти відведення земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), для розміщення тимчасового торговельного кіоску у складі зупиночного комплексу на зупинці громадського транспорту вул. «Електрозаводська» у Покровському районі м. Кривого Рогу з переданням останній вказаної земельної ділянки в оренду.

Згідно з умовами п. 33 Договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року, ОСОБА_1 була зобов`язана по закінченні терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди земельну ділянку привести в належний стан для подальшого використання та повернути позивачу з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.

Згідно п. 18 та п. 20 Договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року, після припинення дії договору, ОСОБА_1 повертає позивачу земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона одержала її в оренду, та вона зобов`язана привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, що включає в себе благоустрій земельної ділянки.

У порядку самоврядного контролю, представниками відділу моніторингу землекористування Управління земельних відносин департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради було проведено обстеження земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 , яка була надана в оренду ФОП ОСОБА_1 за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року для розміщення тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, за результатами якого було складено Акт обстеження земельної ділянки від 02.01.2020 року разом із схемою розташування земельної ділянки та фотофіксацією, за яким вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), продовжує використовуватись під розміщення торгового кіоску, а суміжна земельна ділянка використовується для будівництва споруди, яка розташована на землях загального користування, передбачених для облаштування зупинки громадського транспорту та огороджена тимчасовим парканом. При цьому, вказані споруди мають вигляд єдиного комплексу.

Торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року ФОП ОСОБА_4 та рішення № 47 від 12.10.2018 року Виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння об`єкту поштової адреси, внаслідок яких право власності ОСОБА_1 на такий об`єкт нерухомості було зареєстровано 30 вересня 2019 року КП «Криничанське БТІ» Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2023 року.

З відповіді відділу з питань Державного архітектурно-будівельного контролю відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м.

За інформацією від 15 серпня 2023 року Виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі вбачається, що рішення № 47 від 12.10.2018 року про присвоєння об`єкту поштової адреси виконкомом не приймалось, а було прийнято рішення про присвоєння об`єкту поштової адреси № 447 від 12.10.2018 року, яким присвоєння поштової адреси торговельному комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., не було, оскільки присвоєні були поштові адреси іншим об`єктам нерухомості.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12 березня 2021 року, від 4 травня 2023 року та від 15 вересня 2023 року вбачається, що власником в цілому торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року, посвідченого нотаріально нотаріусом Мазепа Н. М., реєстр № 1593, є наразі відповідач, ОСОБА_2 , право власності якого було зареєстровано нотаріусом Мазепа Н. М. на підставі рішення від 20 грудня 2019 року.

Згідно з договором купівлі-продажу від 20.12.2019 року, посвідченого нотаріально нотаріусом Мазепа Н. М., реєстр № 1593, відповідач, ОСОБА_2 , придбав за 196500 грн. у відповідача, ОСОБА_1 , нежитлову будівлю: торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м. При цьому в угоді зазначено, що відчужуване нерухоме майно розташоване на земельній ділянці, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 для використання тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, яка перебуває у комунальній власності. Також у такому договорі вказано, що торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., належав на праві власності продавцю на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року ФОП ОСОБА_4 та рішення № 47 від 12.10.2018 року Виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння об`єктам поштової адреси.

Наказом Міністерства юстиції України від 16 серпня 2021 року № 2892/7 було відмовлено Криворізькій міській раді у задоволені скарги від 10 червня 2021 року на рішення від 20 грудня 2019 року про реєстрацію права власності нотаріусом Мазепа Н. М. за відповідачем, ОСОБА_2 , на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м.

Встановивши, що первинну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., було вчинено з порушенням публічного порядку, оскільки вона була спрямована на порушення конституційних прав територіальної громади міста Кривого Рогу на вільне володіння належної їй земельною ділянкою внаслідок того, що ОСОБА_1 , фактично незаконно, заволоділа земельною ділянкою, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжною земельною ділянкою, шляхом самовільного будівництва на земельних ділянках, що не була відведена для цієї мети, а також на самовільно зайнятій відповідачкою земельній ділянці відповідно, суд першої інстанцїі дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133, та зобов`язання ОСОБА_5 , усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0021 га, на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031), шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу, загальною площею 77 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

При цьому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Криворізької міської ради про визнання спірного договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року недійсним та про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 за таким договором, оскільки це не відновить порушених прав Криворізької міської ради, як власника земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжної земельної ділянки, на яких було здійснено самовільне будівництво торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м., оскільки таке майно вважається самочинним будівництвом, тому на нього не можна в силу закону набути право власності відповідачем ОСОБА_2 .

Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками уду першої інстанції, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша - четверта статті 376 ЦК України).

У частині п`ятій статті 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що: «99. У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення. У таких випадках можна стверджувати, що спосіб захисту визначений законом (встановлений законом), тобто термін «встановлений законом» означає не просто те, що він названий в законі (наприклад, є в переліку статті 16 ЦК України, статті 20 Господарського кодексу України), а те, що спосіб захисту за його змістом кореспондує конкретному правопорушенню. У цих випадках положення частини першої статті 5 ГПК України (аналогічне - у частині першій статті 5 ЦПК України) вимагає, щоб суд застосував саме такий спосіб захисту.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож, як неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила таке будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правового режиму такого будівництва як самочинного з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті (пункти 6.31-6.33 постанови від 07.04.2020 у справі № 916/2791/13; пункти 53-56 постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16-ц; пункт 46 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Тобто відповідно до приписів частин третьої та п`ятої статті 376 ЦК України як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Однак для цього їм необхідно дотримуватись чіткого алгоритму дій, передбаченого в зазначеній статті.

Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

Якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав), у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Велика Палата Верховного Суду наголосила, що у випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим, буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 21.12.2022 у справі № 263/18985/19, зокрема, зазначив, що «установивши відсутність доказів надання земельної ділянки відповідачу для будівництва спірного магазину, відсутність формування земельної ділянки та присвоєння їй указаної відповідачем поштової адреси, а також доказів реєстрації декларації та готовність спірного об`єкта - нежитлової будівлі, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для набуття фізичною особою права власності не нерухоме майно та незаконність здійснення оспорюваної державної реєстрації права власності за відповідачем, що має наслідком її скасування».

При цьому Верховний Суд, пославшись на положення статті 376 ЦК України, кваліфікував спірну нежитлову будівлю як самочинно побудовану.

Задовольняючи позовні вимоги Криворізької міської ради в частині скасуванння державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесену до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133, суд першої інстанції не врахував, що належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

За таких обставин, наведені позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв?язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права.

Разом з тим, судом вірно враховано, що якщо правочин є нікчемним, то позов про визнання його недійсним не є належним способом захисту права чи інтересу.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 квітня 2019 року по справі № 463/5896/14-ц.

Такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04 червня 2019 року по справі № 916/3156/17.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог Криворізької міської ради про визнання спірного договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року недійсним та про припинення права власності відповідача, ОСОБА_2 , за таким договором, оскільки це не відновить порушених прав Криворізької міської ради, як власника земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031) та суміжної земельної ділянки, на яких було здійснено самовільне будівництво торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м., оскільки таке майно вважається самочинним будівництвом, тому на нього не можна, в силу закону, набути право власності відповідачем ОСОБА_2 , й доводи апеляційних скарг правильність таких висновків не спростовують.

Щодо позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0021 га, на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031), шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан, колегія суддів зазначає наступне.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлений власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) викладено правовий висновок про те, що в силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). Також за рішенням суду на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц вказав, що з урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 24 квітня 2020 року у справі № 911/1455/19, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі № 909/472/18.

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс19) та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (провадження № 12-115гс19) зроблено висновок про те, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. Формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно ніж ті, що встановлені цією статтею. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, у силу наведених положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Отже, державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка здійснила самочинне будівництво, не виключає можливість знесення такого об`єкта нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, на підставі рішення Криворізької міської ради від 23 лютого 2011 року № 242, 23 квітня 2011 року між Криворізькою міською радою та ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди земельного ділянки про передачу в оренду (строкове, платне, користування) земельної ділянки житлової та громадської забудови, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), строком на 5 (п`ять) років, для розташування тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу по АДРЕСА_1 , на якій відсутні об`єкти нерухомого майна, який був зареєстрований Управлінням Держкомзема у м. Кривий Ріг 20 березня 2012 року, на підставі чого строк його дії спливав 20 березня 2017 року.

Суб`єкту господарювання ОСОБА_1 , рішеннями Криворізької міської ради від 29 травня 2002 року та від 28 вересня 2005 року, затверджувались проекти відведення земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), для розміщення тимчасового торговельного кіоску у складі зупиночного комплексу на зупинці громадського транспорту вул. «Електрозаводська» у Покровському районі м. Кривого Рогу з переданням останній вказаної земельної ділянки в оренду.

Згідно з умовами п. 33 Договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року, ОСОБА_1 була зобов`язана по закінченні терміну оренди, припиненні чи розірванні договору оренди, земельну ділянку привести в належний стан для подальшого використання та повернути позивачу з оформленням акту приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.

Згідно п. 18 та п. 20 Договору оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року, після припинення дії договору ОСОБА_1 повертає позивачу земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона одержала її в оренду, та вона зобов`язана привести земельну ділянку у придатний для подальшого використання стан, що включає в себе благоустрій земельної ділянки.

Натомість, у порядку самоврядного контролю, представниками відділу моніторингу землекористування управління земельних відносин департаменту регулювання містобудівної діяльності та земельних відносин виконкому Криворізької міської ради було проведено обстеження земельної ділянки, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), що знаходиться на АДРЕСА_1 , яка була надана в оренду ФОП ОСОБА_1 за договором оренди земельної ділянки від 23 квітня 2011 року для розміщення тимчасової споруди торговельного кіоску в складі зупиночного комплексу, за результатами якого було складено Акт обстеження земельної ділянки від 02.01.2020 року разом із схемою розташування земельної ділянки та фотофіксацією, за яким вбачається, що земельна ділянка, площею 0,0021 га (кадастровий № :04:223:0031), продовжує використовуватись під розміщення торгового кіоску, а суміжна земельна ділянка використовується для будівництва споруди, яка розташована на землях загального користування, передбачених для облаштування зупинки громадського транспорту та огороджена тимчасовим парканом. При цьому, вказані споруди мають вигляд єдиного комплексу.

Торговельний комплекс по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 на підставі технічного паспорту від 11.07.2018 року ФОП ОСОБА_4 та рішення № 47 від 12.10.2018 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі про присвоєння об`єкту поштової адреси, внаслідок яких право власності ОСОБА_1 на такий об`єкт нерухомості було зареєстровано 30 вересня 2019 року КП «Криничанське БТІ» Дніпропетровської області, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15 вересня 2023 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30 вересня 2023 року.

Разом з тим, згідно з відповідю відділу з питань Державного архітектурно-будівельного контролю відсутні відомості про реєстрацію дозвільних документів в Реєстрі будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва щодо торговельного комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв. м.

За інформацією від 15 серпня 2023 року виконавчого комітету Покровської районної ради в місті Кривому Розі вбачається, що рішення № 47 від 12.10.2018 року про присвоєння об`єкту поштової адреси виконкомом не приймалось, а було прийнято рішення про присвоєння об`єкту поштової адреси № НОМЕР_1 від 12.10.2018 року, яким присвоєння поштової адреси торговельному комплексу по АДРЕСА_1 , загальною площею 77 кв.м., не було, оскільки присвоєні були поштові адреси іншим об`єктам нерухомості.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідачка ОСОБА_1 самочинно та без дозволу власника земельної ділянки здійснила будівництво торговельного комплексу, у зв?язку з чим наявні підстави для задоволення позовних вимог Криворізької міської ради, як власника земельної діляки, про зобов`язання ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, площею 0,0021 га, на АДРЕСА_1 (кадастровий № :04:223:0031), шляхом знесення за власний рахунок споруди торговельного комплексу, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , із приведенням земельної ділянки у придатний для використання стан.

При цьому, з огляду на вищевикладене, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно встановив факт самовільного будівництва та застосував судову практику, яка не є релевантною до даного спору.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки він не ставить вимог про повернення земельної ділянки, що належить територіальній громаді, є безпідставними, адже, як уже зазначено вище, належним способом захисту порушеного права є саме вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції, при ухваленні оскаржуваного рішення, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, оскільки визнав нікчемним правочин первинної реєстрації прав власності на торговельний комплект за ОСОБА_1 , при цьому позивачем такі позовні вимоги не заявлялись, теж не можуть взятись судом до уваги, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України, є такою, що не відповідає вимогам цієї статті, та якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

При цьому, якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ), тобто суд зобв?язаний надати правову оцінку реєстрації права влансоті на об?єкт самочинного будівництва у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Доводи ж апеляційної скарги про те, що, на переконання відповідачів, до участі у справі не було залучено особу, права якої стосуються оскаржуваним рішенням, а саме державного реєстратора Шмідт Н.М., яка перевіряла подані документи та вносила від імені Держави данні про первинну реєстрацію нерухомості за ОСОБА_1 , є необгрунтованими, оскільки дана категорія справ не вимагає залучення до участі у справі державного реєстратора.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог Криворізької міської ради про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеної до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133 не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині, що, відповідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для частково задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в цій частині з ухваленням нового рішення по справі про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2 684 грн., оскільки позовні вимоги заявлені до нього задоволені не були, та стягує з Криворізької міської ради на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі по 4 026,00 грн кожному, тобто пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, п.4 ч.1 ст. 376, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Кодолов Олександр Володимирович, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року в частині вирішення вимог Криворізької міської ради про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на торговельний комплекс, загальною площею 77 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеної до Державного реєстру речових прав на підставі рішення приватного нотаріусу Мазепа Н. М. від 20.12.2019 року № 50357133, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 вересня 2023 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Криворізької міської ради витрати з оплати судового збору в сумі 2 684 грн. скасувати.

В іншій частині рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Стягнути з Криворізької міської ради на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень 00 (нуль) копійок.

Стягнути з Криворізької міської ради витрати на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 026 (чотири тисячі двадцять шість) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне рішення суду складено 07 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: