УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 344/13107/24

провадження № 61-13059ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Смірнов Володимир Сергійовича, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

17 липня 2024 року ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Заява мотивована тим, що 27 серпня 2021 року ОСОБА_2 передано відповідачці 13 000,00 доларів США в якості оплати за продаж вищевказаної квартири, що підтверджується розпискою. Однак відповідачка заперечує отримання вказаних коштів. На думку заявника, згадана квартира - це єдине майно, яке належить ОСОБА_1 та на яке може бути звернуто стягнення у разі задоволення його позовних вимог. Вважає ймовірним відчуження відповідачкою квартири, про що свідчить її недобросовісна поведінка, яка полягала у скасуванні наданої ОСОБА_3 довіреності на відчуження зазначеної квартири, подана нею до суду зустрічна позовна заява про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном шляхом виселення, заперечення відповідачкою факту отримання коштів як оплати вартості відчуженої нею квартири, введення суду в оману щодо суми отриманих відповідно до розписки коштів. Зазначені обставини, на думку заявника, свідчать про ухилення ОСОБА_1 від виконання своїх зобов`язань з належного оформлення договору купівлі-продажу, а також про ухилення від повернення отриманих від позивача коштів у сумі 13 000 доларів США. Позивач зазначив про готовність здійснити зустрічне забезпечення шляхом внесення на депозит суду суми у розмірі 20 000 грн, з метою відшкодування можливого заподіяння відповідачці ОСОБА_1 збитків у результаті застосування заходів забезпечення позову у вигляді заборонити відчуження належної їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2024 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що в заяві про забезпечення позову не наведено доказів об`єктивних обставин, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, процесуальним законом не передбачено здійснення заходів забезпечення позову, яке ґрунтується виключно на припущеннях про реальну та дійсну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду, у разі задоволення позову, що не підтверджені належними засобами доказування. Заявник належним чином не обґрунтував доцільність забезпечення позову визначеним у заяві способом.

Не погодившись із ухвалою суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року ухвалу Івано-Франківського міського суду від 17 липня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Заяву представника ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 .

Задовольняючи заяву, апеляційний суд виходив із співмірності виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами та вважав обґрунтованими вимоги щодо накладення арешту на нерухоме майно відповідачки, оскільки між сторонами виник майновий спір щодо стягнення боргу в розмірі 13 000,00 доларів США та існує ризик відчуження ОСОБА_1 належного їй нерухомого майна.

26 вересня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Смірнов В. С., через систему «Електронний суд», звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, задовольняючи заяву ОСОБА_2 не взяв до уваги, що останнім не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами існує спір та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання рішення суду, оскільки судовими рішеннями у справі № 344/105/23 встановлено, що з наданої позивачем розписки не вбачається, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти саме від позивача та, що сторони уклали саме договір купівлі-продажу квартири. Вжиті судом заходи забезпечення позову порушують права відповідача, як власника нерухомого майна.

Перевіривши доводи касаційної скарги у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до положень статті 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) сформульовано висновок про те, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Окрім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді заборони третім особам вчиняти певні дії щодо предмета спору тощо) права відповідача або вказаних осіб, а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав та чи спроможний позивач захистити їх в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції встановив, що між сторонами виник майновий спір щодо стягнення боргу в розмірі 13 000,00 доларів США та існує ризик відчуження ОСОБА_1 належного їй нерухомого майна.

Установлено, що ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з копією розписки від 27 серпня 2021 року ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 13 000,00 доларів США в рахунок повної оплати за належну їй квартиру.

Встановивши, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про задоволення заяви та наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно. Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості ефективного захисту прав позивача, а тому накладення арешту на таке майно є можливістю запобігання вчиненню дій щодо спірного майна. Тому постанова апеляційного суду є обґрунтованою.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

При цьому необхідно зазначити, що оцінка законності та обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_2 має бути надана судами під час вирішення спору по суті. Застосовані у розглядуваній справі заходи забезпечення позову носять тимчасовий характер і не перешкоджають користуванню ОСОБА_1 майном, а за наявності, передбачених законом підстав (стаття 159 ЦПК України), відповідач або інша особа, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Крім того, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник може звернутися до суду з мотивованим клопотанням про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК Україниу разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частинами п'ятою та шостою статті 394 ЦПК Українипитання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Смірнов Володимир Сергійовича, на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко