КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №359/2481/23 Головуючий у суді І інстанції: Борець Є.О.
провадження №22-ц/824/4300/2024 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Максимук Л.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання права користування часткою в домоволодінні,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з вказаним позовом та посилались на те, що 30 липня 1999 року ОСОБА_2 уклала шлюб з ОСОБА_1 , який є власником квартири АДРЕСА_1 . Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 .. Позивачі проживали у вказаному об`єкті нерухомого майна як члени сім`ї власника квартири. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2022 року шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем був розірваний. ОСОБА_1 заперечує проти того, щоб позивачі проживали в його квартирі та навіть припинив реєстрацію місця проживання сина ОСОБА_3 у вказаному об`єкті нерухомого майна. У позивачів відсутнє інше житло. Тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили визнати за ними право користування квартирою АДРЕСА_1 .

У подальшому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали заяву про зміну предмета позову (а.с.126-127) просили суд визнати за ними право користування на 29/50 часток в домоволодінні по АДРЕСА_2 , що складається з веранди 2-І площею 3,2 кв.м., прихожої 2-1 площею 12,9 кв.м., санвузла 2-2 площею 7,8 кв.м., котельні 2-3 площею 3,2 кв.м., кухні 2-4 площею 10,0 кв.м., житлової кімнати 2-5 площею 16,3 кв.м., житлової кімнати 2-6 площею 11,4 кв.м., житлової кімнати 2-7 площею 10,2 кв.м., та коридору 2-8 площею 6,0 кв.м.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2023 року задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право користування на 29/50 часток в домоволодінні по АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право користування на 29/50 часток в домоволодінні по АДРЕСА_2 .

У задоволенні позову в частині визнання права користування конкретними приміщеннями в житловому будинку відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тому факту, що домоволодіння по АДРЕСА_2 , яке належить відповідачам на праві спільної часткової власності, не поділене в натурі між відповідачами відповідно до розміру їх часток у праві власності. Тобто, об`єктом прав кожного з відповідачів є лише визначена частка у праві власності на домоволодіння (частка розміром 29/50 належить ОСОБА_1 , а 21/50 - ОСОБА_4 ), а не частина (частка) самого домоволодіння.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вважає висновок суду першої інстанції про наявність у позивачів на момент розгляду справи права на користування майном відповідача ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи та зроблений судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зазначав, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що на момент розгляду справи право позивачів на користування чужим майном (сервітут) припинилося з підстави, визначеної п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК України (припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту), а доказів встановлення нового сервітуту (договору) позивачами не надано, матеріали справи таких доказів не містять.

Підставою для встановлення сервітуту були сімейні відносини позивачів з відповідачем ОСОБА_1 .. Однак, сімейні відносини позивачів з ОСОБА_1 припинилися. Зокрема, позивачі припинили бути членами сім`ї відповідача ОСОБА_1 , у розумінні чинного законодавства України.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності і обгрунтованості судового рішення. Зокрема не зазначено в оскаржуваному рішенні, на підставі яких саме доказів судом встановлено існування у позивачів права користування житлом відповідача ОСОБА_1 , та підстав відхилення доказів і доводів, наведених відповідачем ОСОБА_1 ..

Вказував на те, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують лише факт проживання позивачів у будинку (показання свідків, акти про фактичне місце проживання позивачів) і жодним чином не доводять наявності у позивачів правових підстав для їх проживання у належному ОСОБА_1 домоволодінні.

Зокрема, позивачами не надано доказів, а судом першої інстанції не встановлено факту проживання позивачів разом із ОСОБА_1 як власником житла.

Також вказував, що матеріали справи також не містять доказів, що підтверджували б згоду відповідача ОСОБА_1 на проживання позивачів у будинку після того, як підстави, за яких вони набули право користування житлом, припинилися.

Також доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам розумності, справедливості, чіткості та зрозумілості. Суд першої інстанції порушив норми ст. 266 та ч. 1 і п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

09 січня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява від позивачів про розгляд справи за їх відсутності.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 належить визнати право користування на 29/50 часток в домоволодінні по АДРЕСА_2 , врахувавши, що у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутнє інше нерухоме майно.

Також суд першої інстанції задовольняючі частково позовні вимоги врахував, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не здійснили поділ вказаного об`єкта нерухомого майна в натурі, а також не встановили порядок користування спірним домоволодінням ні в договірному, ні в судовому порядках. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку, що про відсутність підстав для визначення конкретних приміщень, якими позивачі матимуть право користуватись.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Так, згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, чинне законодавство охороняє як право власності особи на нерухоме майно, так і право користування будинком колишнього її члена сім`ї.

Встановлено, що 30 липня 1999 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2 шлюб, зареєстрований у Вишеньківській сільській раді Бориспільського району, про що був складений актовий запис за №08. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 30 липня 1999 року (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 7 листопада 2000 року (а.с.18).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , який був батьком відповідача. В порядку спадкування за законом ОСОБА_1 набув право власності на 29/50 часток в житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_2 . Ці обставини підтверджуються копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 червня 2019 року (а.с.70) та копіями витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №169471853 від 06 червня 2019 року (а.с.23, 71). Власницею іншої 21/50 частки у вказаному домоволодінні є ОСОБА_4 .. В подальшому АДРЕСА_3 була перейменована на АДРЕСА_2 .

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 19 жовтня 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний (а.с.19, 80).

Відповідно до акту № 10 від 29.03.2023 року про фактичне місце проживання громадян на території Золочівської сільської ради за адресою АДРЕСА_2 , вбачається, що ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 99).

Відповідно до акту № 14 від 15.03.2023 року про фактичне місце проживання громадян на території Золочівської сільської ради за адресою АДРЕСА_2 , вбачається, що ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 100).

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вишеньківської сільської ради №38 від 08 червня 1994 року ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка площею 0,15 га для індивідуального будівництва по АДРЕСА_4 (а.с.85).

На цій земельній ділянці зведено приміщення літньої кухні. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що вказаний об`єкт нерухомого майна був прийнятий в експлуатацію. З копій фотографій вбачається, що приміщення літньої кухні об`єктивно не придатне для проживання (а.с.86-87).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_6 показав, що він є двоюрідним братом ОСОБА_3 , йому відомо про те, що після укладення шлюбу ОСОБА_2 почала проживати разом з ОСОБА_1 в домоволодінні по АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 проживає у вказаному будинку з дня його народження.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 показала, що вона є рідною сестрою ОСОБА_2 , їй відомо про те, що раніше домоволодіння по АДРЕСА_2 належало ОСОБА_5 , який був батьком ОСОБА_1 . Після укладення шлюбу ОСОБА_2 почала жити разом з ОСОБА_1 у вказаному будинку. Під час шлюбу у них народився син ОСОБА_3 , який з дня його народження також проживає в домоволодінні по АДРЕСА_2 . Після того, як ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили сімейні відносини, відповідач почав проживати з іншою жінкою в її будинку. Позивачі залишились проживати у спірному домоволодінні.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 показав, що він є кумом ОСОБА_1 , йому відомо про те, що з 1990-х до 2013-2014 років ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 . Вони проживали у домоволодінні по АДРЕСА_2 , яке належало батьку відповідача ОСОБА_5 . У них народився син ОСОБА_3 , який також проживає у вказаному будинку. Після того, як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припинили проживати однією сім`єю, відповідач виселився з домоволодіння по АДРЕСА_2 . Позивачі залишились проживати у вказаному будинку.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 показала, що вона є подругою ОСОБА_1 , їй відомо про те, що відповідач проживає в домоволодінні по АДРЕСА_5 .

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 показала, що вона разом з ОСОБА_1 проживає в її будинку по АДРЕСА_5 , їй відомо про те, що позивачі залишились проживати в домоволодінні по АДРЕСА_2 . В 2022 році шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був розірваний. Ця обставина жодним чином не змінила ситуацію, позивачі продовжують жити у вказаному будинку.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку задовольняючи частково позовні вимоги, оскільки судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 як колишній член сім`ї власника, яка не має іншого житла, набула права користування на житло в оспорюваному домоволодінні. Також встановлено, що інший позивач ОСОБА_3 (який є сином позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 ) не має іншого житла, матеріалами справи підтверджено, що останній зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом.

За змістом положень законодавства припинення сімейний стосунків із власником житла не призводить до втрати права на користування житлом. Тобто, колишній член сім`ї не втрачає права на проживання у житловому приміщенні, в якому проживав разом із власником однією сім`єю.

Верховний Суд в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 754/613/18-ц вказав, що тривалий час постійного і на законній підставі проживання особи в житлі, незалежно від правового режиму останнього, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не здійснили поділ вказаного об`єкта нерухомого майна в натурі, а також не встановили порядок користування спірним домоволодінням ні в договірному, ні в судовому порядках, тому підстави для визначення конкретних приміщень, якими позивачі матимуть право користуватись, відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи оскаржуване рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не врахував право відповідача ОСОБА_1 зокрема на житло, особисте та сімейне життя, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки встановлено, що позивачка є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_1 та з моменту укладення шлюбу та після його розірвання, позивачі постійно проживали у спірному житловому будинку, яке на праві спільної часткової власності належить відповідачу ОСОБА_1 .. Після розірвання шлюбу позивачка не втратила зазначене право.

Сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири відповідно до ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням.

Верховний Суд, вирішуючи спори про примусове виселення колишніх членів сім`ї, приходить до наступних висновків: при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін (постанови Великої палати ВС від 03.2021 у справі № 686/26093/19-ц, від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17 та від 04.07.2018 року у справі 353/1096/16-ц, постанови ВС від 09.10.2019 у справі № 615/1636/17).

Втрата сімейних зв`язків сама по собі не є підставою для виселення колишнього члена сім`ї та припинення сервітуту на житлове приміщення (постанова Великої палати ВС від 13.10.2020 року у справі № 447/455/17).

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачі та відповідач ОСОБА_1 вже досить тривалий час (з 2013 року) не проживають разом, не ведуть спільне господарство, не мають взаємних прав та обов`язків, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи, зокрема актами про фактичне місце проживання позивачів (а.с. 99, 100), а також показами свідків, які були допитані в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не відмови в задоволенні позовних вимог в частині, що стосується частки, належної відповідачу ОСОБА_4 , тому можна дійти висновку, що вимоги позивачів задоволено шляхом визнання за ними права користування усім домоволодінням, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки як змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції так з резолютивної частини рішення, вбачається, що суд визнав за позивачами право користування на 29/50 часток в домоволодінні, яка належить відповідачу ОСОБА_1 , по АДРЕСА_2 .

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, надавши вибірково оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції визнає необґрунтованими, оскільки місцевий суд належно обґрунтував прийняття чи відхилення того чи іншого доказу, надав вичерпні відповіді на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, тобто, доводи апеляційної скарги в цілому зводяться до непогодження з оскаржуваним судовим рішенням та необхідністю здійснення переоцінки доказів у справі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції вважає, що житлове та майнове право відповідача ОСОБА_1 не було порушено позивачами.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом визнання за позивачами право користування на 29/50 часток в домоволодінні по АДРЕСА_2 , і вірно застосував до спірних правовідносин положення статті 156 ЖК України.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, рішення суду ухвалене з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено «29» січня 2024 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Д.Р. Гаращенко

В.І. Олійник