ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 487/2212/22

провадження № 61-9334 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «ІНФОРМАЦІЯ_1», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1»,

треті особи: ОСОБА_2 , державний концерн «ІНФОРМАЦІЯ_2», правонаступником якого є акціонерне товариства «ІНФОРМАЦІЯ_2»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1», на постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року у складі колегії суддів: Тищук Н. О.,Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1» (далі - ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1»), правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1» (далі - ТОВ правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1»), треті особи: ОСОБА_2 , державний концерн «ІНФОРМАЦІЯ_2», правонаступником якого є акціонерне товариства «ІНФОРМАЦІЯ_2» (далі - АТ «ІНФОРМАЦІЯ_2»), про визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 01 квітня 2022 року він працював на посаді заступника директора з безпеки ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1». 06 травня 2022 написав заяву про звільнення за власним бажанням, з посиланням на статтю 38 КЗпП України.

Заявою від 20 травня 2022 року він відкликав заяву про звільнення, проте наказом ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 травня 2022 року № 119-К його було звільнено з роботи з 20 травня 2022 року на підставі статті 38 КЗпП України.

Наказом ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 25 травня 2022 року № 127-К його було поновлено на роботі на посаді заступника директора з безпеки, а наказом від 28 травня 2022 року № 134-К повторно звільнено з роботи.

Вважав своє звільнення незаконним, оскільки він у передбачений статтею 38 КЗпП України строк письмово повідомив роботодавця про відкликання своєї заяви про звільнення, проте його було звільнено до закінчення двотижневого строку з дати попередження про звільнення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просив суд скасувати наказ ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 травня 2022 року наказ № 119-К про його звільнення; поновити його на посаді заступника директора з безпеки ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» та стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Посилаючись на те, що з наказом про звільнення від 19 травня 2022 року № 119-К був ознайомлений лише 30 червня 2022 року, ОСОБА_1 вважав дотриманими вимоги частини другої статті 233 КЗпП України щодо місячного строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2022 року у складі судді Лагоди А. А. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги про поновлення ОСОБА_1 на роботі є частково обґрунтованими, оскільки його звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а саме: без додержання двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Заяву про звільнення ОСОБА_1 подав 06 травня 2022 року, без зазначення конкретної дати звільнення, а тому останнім робочим днем мало бути 20 травня 2022 року. Позивач відкликав свою заяву про звільнення 20 травня 2022 року, тобто в межах двотижневого строку, а тому у відповідача не було законних підстав для припинення з позивачем трудових відносин за статтею 38 КЗпП України до закінчення двотижневого строку після подання заяви про звільнення. Призначення 18 травня 2022 року на посаду заступника директора з безпеки іншого працівника - ОСОБА_2 в період дії трудових відносин з позивачем свідчить про порушення трудових прав останнього.

Водночас, суд першої інстанції зазначив, що звернувшись з позовом 25 липня 2022 року, позивач пропустив визначений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, який розпочався з 21 травня 2022 року та закінчився 21 червня 2022 року; клопотання про поновлення цього строку або доказів неможливості звернутися з цим позовом у межах передбаченого законом строку, позивач не надав, тому суд відмовив у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

У задоволенні апеляційної скарги ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» відмовлено.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 20 лютого 2023 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ виконуючого обов`язки директора ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 травня 2022 року № 119-К про звільнення ОСОБА_1 з роботи з посади тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з безпеки за власним бажанням.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі у ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» на посаді тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора з безпеки з 20 травня 2022 року.

Стягнуто з ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 669 818, 03 грн без врахування податків та обов`язкових платежів.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку звернення до суду з позовом, не врахував пункт 1 Прикінцевих положень КЗпП України, яким визначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив з того, що подавши 06 травня 2022 року заяву про звільнення за власним бажанням, ОСОБА_1 не зазначив жодних підстав, які давали б можливість розірвати трудовий договір раніше двотижневого строку з дати попередження про звільнення, як і не вказав конкретної дати звільнення, а тому у роботодавця були відсутні підстави для звільнення позивача раніше двотижневого строку з дати подачі заяви про звільнення. Звільнення позивача з 20 травня 2022 року, за наявності поданої ним у межах встановленого законом строку заяви про відкликання заяви про звільнення,прийняття 18 травня 2022 року на посаду заступника директора з безпеки іншого працівника - ОСОБА_2 , який не був запрошений в порядку переведення з іншого підприємства, свідчить про недотримання відповідачем визначеної законодавством процедури вивільнення працівника та порушення трудових прав позивача, що є підставою для поновлення ОСОБА_1 на роботі на посаді, з якої він був звільнений, та стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2023 року ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», правонаступником якого є ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1», подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (щодо обчислення встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду), викладеного у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того указує, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: частини першої статті 38 КЗпП України у правовідносинах, коли працівником подано заяву про звільнення, яку у межах двотижневого строку відкликано, при цьому не продовжено виконання покладених на нього трудових обов`язків (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також зазначає, що апеляційний суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 серпня 2023 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 487/2212/22 із Заводського районного суду м. Миколаєва.

У вересні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2024 року замінено відповідача - ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» на ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1» у цій справі.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано приписи статті 233 КЗпП України, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами та доповненнями), не враховано, що передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду у даному випадку необхідно обчислювати з дати, коли позивач без поважних причин відмовився отримувати свою трудову книжку і така відмова визнана позивачем, зафіксована роботодавцем та підтверджена належними та допустимим доказами. При цьому заявник посилається на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20.

Вважає, що оскільки позивач дізнався про своє звільнення 20 травня 2021 року, який був його останнім робочим днем, але відмовився від ознайомлення з відповідним наказом про звільнення та отримання трудової книжки, то початок перебігу строку для звернення до суду з позовом розпочався з 21 травня 2022 року та закінчився 21 червня 2022 року, проте з позовом ОСОБА_1 звернувся лише 25 липня 2022 року.

При цьому, звільнивши позивача в останній день роботи - 20 травня 2021 року на підставі поданої ним заяви від 06 травня 2022 року, роботодавець дотримався двотижневого строку, встановленого частиною першою статті 38 КЗпП України.

Доводи осіб, які продали відзив на касаційну скаргу

У вересні 2023 року до Верховного Суду надійшов відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Коренко Т. В., в якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду є мотивованим, законним й ґрунтується на належних та допустимих доказах; судом вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин.

Зазначає, що з наказом про звільнення від 19 травня 2022 року № 119-К позивач був ознайомлений лише 30 червня 2022 року, а тому вимоги частини другої статті 233 КЗпП України щодо місячного строку звернення до суду з позовом дотримано.

Просить касаційну скаргу ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

З 01 квітня 2022 року ОСОБА_1 працював у ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» на посаді заступника директора з безпеки на підставі наказу від 31 березня 2022 року № 81-К (а. с. 4, т. 1).

В трудовій книжці позивача вчинено запис від 01 квітня 2022 року: «Допущено до тимчасового виконання обов`язків заступника директора з безпеки» на підставі наказу від 31 березня 2022 року № 81-К (а. с. 33, т. 2).

06 травня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України, без зазначення дати звільнення. В цій заяві позивач зазначив свою посаду як в. о. заступника директора з безпеки (а. с. 59, т. 1).

Наказом ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 18 травня 2022 року № 116-К на посаду заступника директора з безпеки прийнято ОСОБА_2 з 18 травня 2022 року, з окладом 34 500 грн, зі строком випробовування три місяці; підстава - заява ОСОБА_2 від 18 травня 2022 року (а. с. 70, т. 1).

20 травня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви про звільнення, яка була зареєстрована в журналі обліку заяв ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» за № 65 (а. с. 6, 127-128, т. 1). Проте цього ж дня його було звільнено з роботи наказом від 19 травня 2022 року № 119-К, як тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора, за власним бажанням; підстава - заява ОСОБА_1 від 06 травня 2022 року (а. с. 5, т. 1).

20 травня 2022 року о 14.00 год. у відділі кадрів ОСОБА_1 , тимчасово виконуючого обов`язки заступника директора, було запропоновано отримати трудову книжку та ознайомитись з наказом від 19 травня 2022 року № 119-К про звільнення, від чого останній відмовився, що підтверджується актом від 20 травня 2022 року (а. с. 65, т. 1).

20 травня 2022 року позивач звернувся до відповідача з рапортом про не доведення йому наказу від 31 березня 2022 року № 81-К про призначення його на посаду заступника директора з безпеки, у якому просив провести службове розслідування з цього приводу (а. с. 11, т. 1).

Наказом ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 20 травня 2022 року № 104-ОД була створена комісія в складі: голови комісії - начальник ВМ ОСОБА_7, членів комісії - заступник директора з комерції та розвитку ОСОБА_3 і в. о. начальника виробництва ОСОБА_4 для проведення службового розслідування (а. с. 9, т. 1), за результатами якого складено акт від 21 травня 2022 року № 4, який затверджено керівником відповідача 25 травня 2022 року (а. с. 10, т. 1). Зі змісту акту вбачається, що комісія дійшла висновку, що наказ ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 31 березня 2022 року №81-К про призначення ОСОБА_1 на посаду заступника директора з безпеки, підписаний ОСОБА_5 , з вини ОСОБА_6 не було доведено до персоналу відділу кадрів, бухгалтерії.

Згідно з табелем обліку використання робочого часу за травень 2022 року, останнім робочім днем ОСОБА_1 було 20 травня 2022 року (а. с. 111-112, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», правонаступником якого є ТОВ «ІНФОРМАЦІЯ_1», задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особі, запрошеній на роботу в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації за погодженням між керівниками підприємств, установ, організацій, не може бути відмовлено в укладенні трудового договору (частина п`ята статті 24 КЗпП України).

Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України.

Положеннями статті 38 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Виходячи зі змісту статті 38 КЗпП України у разі подання працівником заяви про звільнення за власним бажанням працівник має право відкликати заяву про звільнення лише протягом двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення. Якщо цей строк закінчився і подана заява про звільнення не відкликана, працівник вважатиметься таким, що залишив роботу, підтримує вимогу про звільнення і втратив право на поновлення на роботі.

Сторони трудових правовідносин не можуть в односторонньому порядку змінювати строки попередження. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, а працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою. Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник.

За відсутності домовленості працівника і роботодавця про дату звільнення до закінчення двотижневого строку працівник не може бути звільнений у межах цього строку з дати, яку на власний розсуд обрав роботодавець. Працівник не може бути звільнений з дати, яка не відповідає домовленості.

Аналогічний правовий висновок, викладений Верховним Судом у постановах від 20 травня 2020 року у справі № 279/3334/17 (провадження № 61-38688св18), від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21 (провадження № 61-19849св21), від 21 грудня 2022 року у справі № 299/2706/20 (провадження № 61-3594св22), від 21 лютого 2024 року у справі № 752/15997/21 (провадження № 61-10063св23).

У постанові Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 359/6858/19 (провадження № 61-15988св20) вказано, що за відсутності причин, які свідчать про неможливість продовження працівником роботи, сторони трудового договору вправі домовитися про будь-який строк звільнення після подання працівником заяви про це в межах двотижневого строку. За наявності такої домовленості працівника можна звільнити навіть у день подання заяви про звільнення. Таким чином, роботодавець, у разі звільнення за статтею 38 КЗпП України, вправі звільнити працівника з займаної посади на його прохання раніше двотижневого строку, без зазначення причин, але з зазначенням дати звільнення. Роботодавець може звільнити працівника у день подання заяви про звільнення лише за наявності такої домовленості. Проте, якщо працівник про це не просить, відсутні підстави для його звільнення до закінчення двотижневого строку після подання відповідної заяви.

Згідно з частиною четвертою статті 241-1 КЗпП України строк, обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Отже, двотижневий строк попередження роботодавця при звільненні на підставі статті 38 КЗпП України буде закінчений після спливу двох тижнів з моменту подання працівником відповідної заяви.

У справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій встановлено, що 06 травня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням, без зазначення дати звільнення, тобто у цій заяві позивач не ставив питання про його звільнення у певний строк або у конкретну дату, в тому числі в день подання заяви.

Отже на підставі положень частини четвертої статті 241-1 КЗпП України позивач мав бути звільнений з роботи через два тижні, проте в останній робочий день 20 травня 2022 року ОСОБА_1 подав заяву про відкликання заяви про звільнення. Вказана заява була зареєстрована в журналі обліку заяв ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» за № 65.

Отже, прийняттям від позивача, як працівника ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1», та реєстрацією вказаної заяви відповідач підтвердив існування між сторонами трудових відносин станом на 20 травня 2022 року.

Проте наказом відповідача від 19 травня 2022 року № 119-К ОСОБА_1 було звільнено з роботи з 20 травня 2022 року за власним бажанням на підставі раніше поданої ним заяви від 06 травня 2022 року. При цьому наказом ДП «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 18 травня 2022 року № 116-К, тобто до закінчення двотижневого строку з дати попередження роботодавця про звільнення, на посаду заступника директора з безпеки з 18 травня 2022 року було прийнято іншого працівника - ОСОБА_2 . Водночас у вказаному наказі відсутні відомості про те, що ОСОБА_2 запрошено на місце позивача в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців.

Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Ураховуючи приписи частини першої статті 235 КЗпП України, на орган, що розглядає трудовий спір, у разі з`ясування того, що звільнення працівника відбулось незаконно, покладається обов`язок поновлення такого працівника на попередній роботі. Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту прав, ніж зазначений у частині першій статті 235 КЗпП України, а отже, установивши, що звільнення відбулося із порушенням установленого законом порядку, суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. При цьому повноваження суду при вирішенні трудового спору щодо поновлення працівника на попередній роботі не слід ототожнювати із процедурою призначення на посаду, що належить до компетенції роботодавця.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що у заяві від 06 травня 2022 року ОСОБА_1 не ставив питання про його звільнення у певний строк або у конкретну дату, в тому числі в день подання заяви, і на його місце не було запрошено іншого працівника в порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців; урахувавши подану позивачем 20 травня 2022 року заяву про відкликання раніше поданої заяви про звільнення, яка зареєстрована відповідачем в установленому порядку, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного по суті висновку про те, що у цьому конкретному випадку у відповідача не було законних підстав для припинення з позивачем трудових відносин за статтею 38 КЗпП України до закінчення двотижневого строку після подання заяви про звільнення.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції обґрунтовано поновив ОСОБА_1 на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки його звільнення відбулося з порушенням вимог статті 24 КЗпП України.

Схожі за змістом правові висновки у подібних правовідносинах містяться у постановах Верховного Суду від 21 грудня 2020 року у справі № 359/6858/19 (провадження № 61-15988св20), від 17 серпня 2022 року у справі № 372/128/21 (провадження № 61-19849св21), від 21 лютого 2024 рокуу справа № 752/15997/21 (провадження № 61-10063св23).

В контексті доводів касаційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом, встановленого статтею 233 КЗпП України, колегія суддів зазначає таке.

Згідно з частинами першою, другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.

Відповідно до статті 234 КЗпП України У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, місцевий загальний суд може поновити ці строки.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX Прикінцеві положення такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22) дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Вирішуючи спір, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що позивач не пропустив строк на звернення до суду з цим позовом, передбачений статтею 233 КЗпП України, оскільки на час його звернення до суду (25 липня 2022 року) в Україні діяв встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а строки, визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії такого карантину.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 387/326/20, від 14 листопада 2022 року у справі № 552/4200/21, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційної інстанції, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «ІНФОРМАЦІЯ_1», правонаступником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «ІНФОРМАЦІЯ_1», залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 17 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович