Єдиний унікальний номер судової справи 490/1485/20
Номер провадження 22-ц/812/992/24
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

30 вересня 2024 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання ОСОБА_1 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення, яке ухвалено Центральним районним судом міста Миколаєва 22 квітня 2024 року під головуванням судді Шолох Л.М. в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центральний відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені,

УСТАНОВИЛА:

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Центральний відділ Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Центральний ВДВС у місті Миколаєві), про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та пені.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року звільнено ОСОБА_3 від сплати аліментів, стягнутих на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року. Цим рішенням встановлено, що з липня 2017 року дитина проживає разом з ОСОБА_3 та утримується за його рахунок. Вказане рішення набрало законної сили 26 грудня 2017 року.

Між тим, протягом примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року відповідач сплачував аліменти не в повному обсязі та станом на 01 січня 2017 року мав заборгованість з їх сплати в загальному розмірі 17 283 грн. 52 коп.

В подальшому з 01 січня 2017 року по 26 грудня 2017 року ОСОБА_3 мав сплатити на користь ОСОБА_2 аліменти у загальному розмірі 19 765 грн. 16 коп., проте протягом вказаного періоду жодного платежу на користь позивача не здійснив.

За такого, за розрахунком позивача відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у загальному розмірі 37 048 грн. 68 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила стягнути на її користь з ОСОБА_3 заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 37 048 грн. 68 коп., а також 37 048 грн. неустойки за прострочку по сплаті аліментів.

Відповідач ОСОБА_3 надав до суду відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначав, що з липня 2017 року донька проживає з ним та знаходиться повністю на його утриманні. Крім того, з відповіді Центрального ВДВС у місті Миколаєві від 05 лютого 2020 року №24 557 на заяву ОСОБА_2 щодо надання відомостей про суму заборгованості боржника вбачається, що станом на 01 жовтня 2017 року заборгованість відсутня та боржником сплачено на 7 661 грн. 60 коп. більше нарахованої суми аліментів.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності заборгованості по аліментах відповідача ОСОБА_3 у сумі 37 048 грн 68 коп.

Також, судом звернуто увагу на те, що цей позов подано 05 березня 2020 року, тоді як дитина ОСОБА_4 більше трьох років проживає разом із батьком (з липня 2017 року). З огляду на це позивачем не надано належного обґрунтування необхідності стягнення заборгованості по аліментах саме на її користь, тоді як за приписами Сімейного кодексу України кошти на утримання дитини підлягають стягнення на користь того із батьків, з ким проживає дитина.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок заборгованості до відповіді Центрального ВДВС у місті Миколаєві від 05 лютого 2020 року №24 557 є неналежним доказом, оскільки не відповідає приписам ч.2 ст.182 СК України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 листопада 2007 року Заводським районним судом міста Миколаєва було видано виконавчий лист №2-5847 з виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття (а.с.100-103).

Вказане судове рішення було пред`явлено до примусового виконання.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 13 грудня 2017 року звільнено ОСОБА_3 від сплати аліментів стягнутих на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року (а.с.5).

На підставі вказаного рішення 22 травня 2018 року головним державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного Територіального управління юстиції у Миколаївській області Юдіною І.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №35515834 з виконання виконавчого листа №2-5847 від 08 листопада 2007 року (а.с.54).

Відповідно до листа-відповіді Центрального ВДВС у місті Миколаєві від 05 лютого 2020 року №24557 на заяву ОСОБА_2 від 29 січня 2020 року щодо надання відомостей про суму заборгованості боржника вбачається, що станом на 01 жовтня 2017 року заборгованість відсутня та боржником сплачено на 7 661 грн. 60 коп. більше нарахованої суми аліментів. Вказане підтверджується відповідним розрахунком заборгованості (а.с.25,28).

Так, відповідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).

Абзацом першим ч.1 ст.196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (ч.2 ст.196 СК України).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання.

Її завдання сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абз.1 ч.1 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 грудня 2020 року по справі №661/905/19 (провадження №61-16670сво19) зазначив: «Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

З матеріалів справи убачається, що відповідачем здійснено повне погашення заборгованості зі сплати аліментів та згідно розрахунку відділу державної виконавчої служби у відповідача станом на 01 жовтня 2017 року відсутня заборгованість по сплаті аліментів за виконавчим листом №2-5847 з виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2007 року, яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Щодо стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, то слід зазначити наступне.

Так, відповідно до вимог ч.ч.1 та 3 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вимоги позивача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів в рамках виконавчого провадження №35515834 починаючи з 26 грудня 2017 року (як просила позивач, дата припинення обов`язку відповідача зі сплати аліментів за судовим рішенням) не містять жодних доказів, які б підтверджували наявність заборгованості у виконавчому провадженні у вказаний позивачем період, тому суд першої інстанції на законних підставах відмовив у цій частині в задоволенні заявлених позовних вимог. До того ж, колегія суддів звертає увагу на те, що сам розрахунок неустойки (пені) позивача не відповідає порядку обчислення пені у разі виникнення заборгованості зі сплати аліментів з наведених вище підстав, оскільки розрахунок пені повинен містити відомості несплачених аліментів за кожен місяць прострочення за кожним платежем окремо, тобто формула є такою: заборгованість за конкретний місяць помножена на кількість днів заборгованості та помножена на 1 відсоток, тоді, як у розрахунку позивача вказано сукупний розмір заборгованості який, як вважала позивач є у відповідача, та помножений на 100 днів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди особи, яка подала апеляційну скаргу, з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 07 жовтня 2024 року