Справа № 237/2552/21
Провадження № 2/237/133/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.09.2024 м. Курахове

Мар`їнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Приходько В.А.,

при секретарі Жданової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя служба: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До Мар`їнського районного суду Донецької області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя служба: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позивних вимог, позивач зазначає, що з 2012 року вона проживала з відповідачем. Під час спільного проживання народилась донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачкою. З 2014 року відповідач став проживати окремо, має іншу родину.

Дитина забезпечена житлом, в якому створені всі належні умови для її розвитку та для комфортного поживання. Проте, між позивачкою та відповідачем офіційно питання про визначення місця проживання дитини не було вирішено, з цього приводу відповідач декілька разів ініціював розмови, в яких зауважував на визначенні місця проживання дитини з ним.

Однак, малолітня донька все своє життя проживає разом з матір`ю, має тісний зв`язок з нею, міцну емоційну прив`язаність та довірливі відносини. Між донькою та відповідачем існують добрі стосунки, але у дитини не така прив`язаність до батька, як до матері.

Тому, позивачка вважає, що визначення місця проживання доньки разом з батьком, переїзд до його місця мекання для проживання разом з батьком буде для неї мати негативні наслідки, оскільки це вочевидь призведе до серйозного стресу дитини, що відобразитись на її зоров`ї.

На підставі викладеного просить суд визначити місцем проживання доньки разом з нею.

Позивач у судове засідання не з`явилась, направила на адресу суду заяву, де позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позов.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся. В матеріалах справи міститься заява, де повідомив, що позов визнає, не заперечує проти того, щоб визнати місцем проживання доньки разом з матір`ю.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлявся.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_4 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_5 .

З копій довідок про реєстрацію місця проживання від 08.01.2014 р. вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована разом з матір`ю - ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 .

З наданих позивачем документів також вбачається, що позивач працевлаштована, має дохід та житлову площу у власності.

Також, суд бере до уваги, що дитина забезпечена житлом, навчається, відвідує гуртки. З довідок навчальних закладів вбачається, що приводе та забирає ОСОБА_4 мати, оплата за навчання також здійснює мати.

Відповідно до ст.ст. 160, 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання.

Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» це має місце, коли батьки не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення від виконання батьківських обов`язків - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій.

Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження.

Частинами 8, 9 статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дітьми повної загальної середньої освіти, готувати їх до самостійного життя, зобов`язані поважати дітей. Передача дітей на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дітей. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя та праці.

У відповідності з ч.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989р. (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. No789-ХІІ) та ч.ч.7 та 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з урахуванням інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На підставі ст. 3,76,79,80,175,184 ЦПК, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», статей 160, 161 СК України, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України»,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя служба: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається в Дніпровський апеляційний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.А. Приходько