Дата документу 24.09.2024 Справа № 337/1430/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 337/1430/23 Головуючий у І інстанції: Жукова О.Є.
Провадження № 22-ц/807/1619/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кухаря С.В.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голубчика Ігоря Володимировича на додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на зазначений автомобіль, який було придбано в період шлюбу з відповідачем.

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль Nissan Qashqai, кузов універсал, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2008 року випуску, механічна коробка передач, привід передній, зареєстрований в ТСЦ 2346 РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області згідно договору купівлі-продажу від 21 лютого 2017 року на ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48744 грн.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 13 березня 2024 року скасовано додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2024 року та прийнято нову постанову, якою стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати за надання професійної правничої допомоги, яких він зазнав під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 16000 грн.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голубчика І.В. звернулась до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просила ухвалити додаткове рішення у справі щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу у вигляді гонорару адвоката за надання правової (правничої) допомоги в суді першої інстанції в розмірі 20000 грн.

В обґрунтування заяви зазначено, що судом не вирішено питання у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України щодо судових витрат ОСОБА_1 на правову допомогу адвоката в суді першої інстанції, про витрати на яку було зазначено нею у первісному позові, у відзиві на зустрічну позовну заяву та в судових засіданнях згідно з договором про надання правової допомоги б/н від 01.02.2023, квитанції до прибуткового касового ордера № 34 від 01.02.2023 та детального опису робіт (наданих послуг).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голубчика І.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу у вигляді гонорару адвоката за надання правової (правничої) допомоги в суді першої інстанції в розмірі 20000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції під час розгляду справи знехтував твердженнями позивача щодо зловживання стороною відповідача за первісним позовом та його представником процесуальними правами та наявністю неправильних дій з їх боку, внаслідок чого виник спір між сторонами у справі. Тому, на думку скаржниці, суд мав право покласти на відповідача за первісним позовом судові витрати, незалежно від результатів вирішення спору. Проте, суд порушив положення п. 3 ч. 3 ст. 141 ЦПК України. ОСОБА_1 вважає, що з огляду на те, що вона документально підтвердила сплату коштів на виконання договору про надання правової допомоги, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про відсутність підстав для стягнення витрат, пов`язаних з наданням їй такої допомоги.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Корнієнко М.С. заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказуючи на їх необґрунтованість, вважає оскаржуване законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

17 вересня 2024 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 адвоката Голубчика І.В. про участь в усіх судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, яке задоволено ухвалою Запорізького апеляційного суду від 18 вересня 2024 року.

Згідно з довідкою секретаря судового засідання Бєлової А.В. від 24 вересня 2024 року, на початку судового засідання 24 вересня 2024 року у справі № 337/1430/23 (провадження № 22-ц/807/1619/24) адвокат Голубчик І.В., який представляє інтереси ОСОБА_1 , у визначений час не вийшов на зв`язок, його статус був як «офлайн» (т. 4 а.с. 95).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (т. 4 а.с. 45, 47, 49, 93, 94), клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів також не встановила поважних причин для відкладення слухання справи, оскількипредставник ОСОБА_1 адвокат Голубчика І.В. належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (т. 4 а.с. 47, 49, 94), скаржниця реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Крім того, суд апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не ухвалював рішень про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, отже, підстави для розгляду справи з обов`язковою участю сторони скаржника відсутні.

Представник ОСОБА_2 адвокат Корнієнко М.С. у судовому засіданні наполягала на відмові в задоволенні апеляційної скарги, просила залишити оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи у відшкодуванні витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на автомобіль було відмовлено, тому судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, які понесла ОСОБА_1 як позивач під час розгляду цієї справи (первісного позову) покладаються на неї.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи

За правилами розподілу судових витрат, що визначені ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача.

Так, матеріалами справи підтверджено,що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.11.2023 у справі № 337/1430/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності в задоволенні позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 користувалась правовою допомогою адвоката Голубчика І.В., що підтверджено договором про надання правової допомоги від 01.02.2023 (а.с. т. 1 32), Ордером на надання правничої допомоги серії СА № 1049784, а також квитанцією до прибуткового касового ордера № 34 від 01.02.2023, відповідно до якої адвокат Голубчик І.В. прийняв від ОСОБА_1 20000 грн за вищезазначеним Договором (т. 1 а.с. 33), що були додані до первісної позовної заяви.

Так, за умовами п. 1.1. Договору, адвокат надає клієнту правову допомогу в суді першої інстанції у цивільній справі про визнання права особистої приватної власності на майно, набуте за час шлюбу. Клієнт сплачує адвокату гонорар в сумі 20000 грн під час укладання договору (п. 2.1.).

У відповіді на відзив представник ОСОБА_1 адвокат Голубчик І.В. зазначав про обґрунтованість витрат позивача на правову допомогу та звертав увагу суду на те, що розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі 20000 грн, не залежить від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу (т. 1 а.с. 161). До цієї відповіді адвокат надав детальний опис робіт (наданих послуг) ОСОБА_1 у справі № 337/1430/23 (т. 1 а.с. 162-163), що містить дату здійснення адвокатом дії та її назви.

Також, матеріали справи містять відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Голубчика І.В. на зустрічну позовну заяву, в якому адвокат заперечує проти зустрічних позовних вимог, зазначає про обґрунтованість заявленої суми витрат ОСОБА_1 на правову допомогу в розмірі 20000 грн. Відзив не містить жодної інформації про додаткові витрати ОСОБА_1 , пов`язані з розглядом зустрічного позову, яких вона зазнала чи очікує зазнати (т. 1 а.с. 174).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Апеляційний суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, а також з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2022 року у справі № 706/199/22 (провадження № 61-9325ск22).

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у стягненні витрат на правову допомогу ОСОБА_1 під час розгляду справи, оскільки вона є позивачем за первісним позовом, у задоволенні позову якого відмовлено, у якому і було заявлено витрати на правову допомогу в розмірі 20000 грн. Натомість ні орієнтовного розрахунку витрат, яких вона зазнала у зв`язку з розглядом зустрічної позовної заяви, ні підтвердження таких витрат матеріали справи не містять.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заява про ухвалення додаткового рішення представника ОСОБА_1 адвоката Голубчика І.В. містить посилання на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про судові витрати на правову допомогу ОСОБА_1 , заявлені в п. 2 прохальної частини її первісного позову (т. 3 а.с. 20), що свідчить про помилкове трактування заявницею норм процесуального права, про порушення яких вона заявляла в апеляційній скарзі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що у відзиві на зустрічну позовну заяву позивач наголосила, що витрати, які вона понесла у зв`язку зі зверненням до суду з первісною позовною заявою, становлять 20000 грн, а також послалася на те, що докази цих витрати були подані до суду разом з позовом, однак про свої витрати, пов`язані з пред`явленням зустрічного позову та його подальшим розглядом, позивач у відзиві не зазначила. Також в матеріалах справи відсутні докази понесення витрат на професійну правничу допомогу, у зв`язку з пред`явленням та розглядом зустрічного позову.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив, що квитанція від 07.02.2023 про сплату адвокатові гонорару в розмірі 20000 грн не може бути доказом витрат, яких ОСОБА_1 зазнала у зв`язку з розглядом зустрічної позовної заяви, оскільки їх сплачено на виконання договору від 01.02.2023, укладеного значно раніше подання зустрічного позову, тобто вказана у заяві сума 20000 грн стосується саме первісної позовної заяви, адже станом на 01.02.2023 - підписання договору, та на 07.02.2023 - здійснення розрахунку, зустрічний позов не був поданий і послуги адвоката у зв`язку з пред`явленням зустрічного позову, вочевидь, не могли бути включені в суму 20000 грн.

Інших доказів, які б свідчили про пов`язаність витрат на правову допомогу із зустрічною позовною заявою суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що з власної ініціативи суд не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на правову допомогу, що підлягають розподілу не заслуговують на увагу, оскільки у справі, що переглядається, суд не зменшував суми витрат, а відмовив у їх стягненні за необґрунтованістю.

Аргументи скаржниці про порушення судом положень п. 3 ч. 3 ст. 141, ст. 44 ЦПК України є безпідставними, оскільки матеріали справи не містять процесуальних документів, які б констатували зловживання жодною зі сторін її процесуальними правами, натомість матеріали справи містять численні взаємні звинувачення сторін, не підтверджені належними доказами, заявлені обома сторонами під час розгляду справи по суті. Однак, рішення про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позовів до апеляційного суду не оскаржене і набрало законної сили, що свідчить про згоду сторін із ухваленим рішенням по суті їх позовних вимог.

Твердження скаржниці про те, що саме з вини ОСОБА_2 вона була змушена звернутись до суду, свідчить тільки про наявність між сторонами майнового спору, і не можуть бути взяті до уваги під час перегляду додаткового рішення про розподіл судових витрат.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Враховуючи викладене, оскільки рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 21 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності на автомобіль відмовлено, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, які понесла ОСОБА_1 під час розгляду цієї справи (первісного позову), підтверджені договором про надання правової допомоги від 01.02.2023 та квитанцією до прибуткового касового ордера № 26 від 07.02.2023, покладаються на неї, як позивача за первісним позовом, своїм правом на зазначення орієнтованого розрахунку та подання доказів витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку з розглядом зустрічного позову, вона не скористалась, наслідком чого стала правомірна відмова в задоволенні її заяви про відшкодування таких витрат.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам заяви про ухвалення додаткового рішення, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглянувши заяву про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, дотримався норм процесуального права, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голубчика І.В. слід залишити без задоволення, а додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2024 року без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Голубчика Ігоря Володимировича залишити без задоволення.

Додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 24 травня 2024 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 03 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: