ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/4317/23 Головуючий суддя І інстанції Юрлагіна Т. В.
Провадження № 22-ц/818/2038/24 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: іпотечного кредиту
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2024 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Данило Сергія Миколайовича на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року, у справі № 953/4317/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,

в с т а н о в и в:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів у розмірі 194605,00 грн.

Позовна заява мотивована тим, що з 20.12.2008 року вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В подальшому, 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «Приват Банк» та відповідачем було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості та 11 548 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії на сплату страхових платежів. 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення кредитного договору було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, відповідно до умов якого відповідач надав банку у заставу своє особисте майно, яке було придбано під час шлюбу, однак на його особисті кошти, що свідчить про отримання кредитних коштів відповідачем на його особисті потреби, а не в інтересах сім`ї.

Вказала, що протягом перебування у шлюбі у 2020 році, а також після розірвання шлюбу відповідач у зв`язку з відсутністю особистих коштів на сплату кредиту неодноразово звертався з проханням перерахунку її особистих коштів на його банківський рахунок, які в подальшому, за його твердженням, мали бути використані з метою сплати платежів за договором про іпотечний кредит. При цьому, відповідач зазначав, що поверне перераховані позивачем кошти. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року у справі № 953/13056/20 між сторонами розірвано шлюб, зареєстрований 20.12.2008 Київським відділом РАЦС Харківського МУЮ, актовий запис № 744. Незважаючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано, сторони продовжували спілкуватись між собою, в першу чергу в зв`язку із наявністю двох спільних дітей та необхідністю вирішення спільних питань щодо їх виховання. Таким чином, в період з серпня 2020 року по лютий 2022 року позивач перерахувала на банківські рахунки відповідача грошові кошти у загальному розмірі 194 605 грн. 00 коп. 31 травня 2023 року позивачем було направлено ОСОБА_2 на його адресу реєстрації місця проживання вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів, які були перераховані нею у період з серпня 2020 року по лютий 2022 року. Станом на час подання позову, відповідач набуті грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим з метою захисту своїх порушених прав звернулась із позовною заявою до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Данило Сергій Миколайович в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Вказав, що 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «Приват Банк» та відповідачем було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості та 11 548 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії на сплату страхових платежів. 24 квітня 2019 року між AT Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 в забезпечення кредитного договору було укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, відповідно до умов якого відповідач надав банку у заставу своє особисте майно, яке було придбано під час шлюбу, однак на його особисті кошти, що свідчить про отримання кредитних коштів відповідачем на його особисті потреби, а не в інтересах сім`ї.

Зазначив, що протягом перебування у шлюбі у 2020 році, а також після розірвання шлюбу відповідач у зв`язку з відсутністю особистих коштів на сплату кредиту неодноразово звертався з проханням перерахунку її особистих коштів на його банківський рахунок, які в подальшому, за його твердженням, мали бути використані з метою сплати платежів за договором про іпотечний кредит. При цьому, відповідач зазначав, що поверне перераховані позивачем кошти. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 листопада 2020 року у справі № 953/13056/20 між сторонами розірвано шлюб, зареєстрований 20.12.2008 Київським відділом РАЦС Харківського МУЮ, актовий запис № 744. Незважаючи на те, що шлюб між сторонами було розірвано, сторони продовжували спілкуватись між собою, в першу чергу в зв`язку із наявністю двох спільних дітей та необхідністю вирішення спільних питань щодо їх виховання. Таким чином, в період з серпня 2020 року по лютий 2022 року позивач перерахувала на банківські рахунки відповідача грошові кошти у загальному розмірі 194 605 грн. 00 коп. 31 травня 2023 року позивачем було направлено ОСОБА_2 на його адресу реєстрації місця проживання вимогу про повернення безпідставно отриманих коштів, які були перераховані нею у період з серпня 2020 року по лютий 2022 року. Станом на час подання позову, відповідач набуті грошові кошти не повернув, у зв`язку із чим з метою захисту своїх порушених прав звернулась із позовною заявою до суду.

Вказав, що у позивача був відсутній обов`язок сплачувати кошти за кредитним договором, оскільки отримані кредитні кошти відповідач витратив на особисті потреби, а не в інтересах родини, та на прохання останнього позивачка перераховувала кошти на рахунок відповідача. Надані стороною відповідача видаткові накладні не можуть бути взяті до уваги, оскільки на них зазначено IBAN рахунку постачальника у якого придбавались зазначені у ній речі, якого станом на дату 26.04.2019 року та 03.06.2019 року не існувало, що свідчить про не відповідність даної видаткової накладної та відомостей зазначеній в ній, вона була складена пізніше за часом, ніж у ній зазначено, чим спростовується посилання відповідача на витрату кредитних коштів в інтересах родини.

Зазначив, що у справі №953/1191/23, 12 червня 2023 року було ухвалено заочне рішення Київського районного суду , яким частково задоволено позов АТ КБ «Приватбанк» та стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 заборгованість за кредитним договором HAG1GA від 24.04.2019 у розмірі 262494 грн 25 коп. У даній справі ОСОБА_1 відповідачем не виступала, вимоги були заявлені до боржника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_5 . Тому отримані кошти за кредитним договором були використані відповідачем не в інтересах сім`ї.

Вказав, що 22.02.2019 Правління Національного Банку України прийняло постанову №41 «Про внесення зміни до постанови Правління Національного Банку України від 28.12.2018 №162», відповідно до якої було запроваджено міжнародний номер банківського рахунку IBAN в Україні цифри слово «01 квітня» замінити цифрами та словом «05 серпня», суд першої інстанції в обгрунтування свого рішення послався у неактуальній редакції на Постанову Правління Національного Банку України від 28 грудня 2018 року № 162, з 01 квітня 2019 року до 31.10.2019 року банки відкриватимуть клієнтам нові рахунки у стандарті IBAN, а діючі номери рахунків з 01 квітня 2019 року до 31.10.2019 року банки самостійно змінюють відповідно до вимог цього стандарту із збереженням діючого номера аналітичного обліку. Отже, станом на 26.04.2019 та на 03.06.2019 стандарт IBAN не був запроваджений, оскільки відповідно до п.10 Постанову Правління Національного Банку України від 28 грудня 2018 року № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку IBAN в Україні» в редакції станом як на 26.04.2019, так і на 03.06.2019 стандарт IBAN не був запроваджений, тому видаткові накладні № 26/04-19-1 від 26.04.2019 року, № 03/06-19-1 від 03.06.2019 року, за змістом яких вбачається придбання відповідачем речей для облаштування будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 , не могли бути складеними у дати, які в них зазначені, оскільки формат IBAN почав діяти в України з 05 серпня 2019 року.

Зазначив, що ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 31.07.2023 було відкрито провадження у справі №619/3696/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя. У цій справі ОСОБА_2 не заявляв вимог до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. Отже, ОСОБА_1 має право на повернення коштів, які були отримані відповідачем 194605,00 грн та були збережені останнім безпідставно.

Звертає увагу на те, що у даному випадку належним та ефективним способом захисту позивачки є стягнення безпідставно отриманих кошів, а не стягнення з відповідача заборгованості за договором позики. Послався на постанову Верховного суду у справі № 405/5723/18 від 21 вересня 2022 року.

Відповідач своїм правом на подання відзиву, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду в оскарженій частині відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції зазначив, що між сторонами виник спір в частині щодо розподілу спільних боргових зобов`язань подружжя за договором, а тому до цих правовідносин не може бути застосовано положення статті 1212 ЦК України про безпідставно набуте майно, на яку позивач посилався як на підставу для задоволення позову, оскільки дані правовідносини врегульовано спеціальними інститутами цивільного та сімейного права. Питання ж отримання кредитних коштів на особисті потреби відповідача та перерахування позивачем особистих коштів на його погашення виходять поза межі предмету спору у цій справі.

Таким чином позивач не позбавлена можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок відповідача сплачених нею коштів в рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України.

Згідно до частини другої ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї.

Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком.

Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України - "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч. 4, ст. 65 СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Згідно з наведеними нормами сімейного законодавства України умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що, за своїм змістом, свідчить про їх солідарний характер, незважаючи на відсутність у законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають із правочинів, укладених в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватися при поділі майна подружжя.

Крім того, для визначення, чи є боргові зобов`язання, набуті одним з подружжя, спільними та чи підлягатимуть вони врахуванню під час поділу майна, потрібно з`ясувати, чи укладено договір в інтересах сім`ї, а не у власних, а також чи використано одержане за договором в інтересах сім`ї.

Якщо один з подружжя, уклавши відповідний правочин, отримує кошти чи інше майно, яке використовує в інтересах сім`ї, то в іншого виникає зобов`язання щодо повернення цих коштів. Однак якщо гроші одержано для власних потреб, таке боргове зобов`язання поділу не підлягає.

Судом відповідно до наявних у справі доказів було встановлено, що 20 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Київським відділом РАЦС Харківського МУЮ зареєстровано шлюб, актовий запис № 744.

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

24 квітня 2019 року між ОСОБА_2 та AT КБ «Приват Банк» укладено Іпотечний договір № HAG1GA/1, за умовами якого ним було отримано кредит в розмірі 450 000 тисяч гривень у формі строкового кредиту на споживчі потреби під заставу нерухомості та 11 548 грн. у вигляді відновлювальної кредитної лінії на сплату страхових платежів.

Відповідно до виписки по картці/рахунку НОМЕР_1 , відповідачу ОСОБА_2 25.04.2019 року AT КБ «Приват Банк» поповнено картку на суму 450000,00 грн., яку ним в цей день знято у відділенні банку № НОМЕР_2 Харківського ГРУ.

Відповідно до п.п. 3.1. Іпотечного договору № HAG1GA/1, виконання позичальником зобов`язань за цим Договором (в тому числі і додатковими угодами до нього) забезпечується: іпотекою нерухомого майна житлового призначення, розташованого за адресою АДРЕСА_2 , п.п. 3.2. кредит, наданий Кредитором, також забезпечується всім належним Позичальнику майном і коштами, на яке може бути звернуто стягнення в порядку, установленому законодавством.

Об`єкт нерухомого майна розташований за адресою АДРЕСА_2 та який є предметом Іпотечного договору № HAG1GA/1, належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 29 березня 2019 року.

Згідно з платіжними інструкціями № 0.0..1 від 17.08.2020 року; № 0.0..1 від 16.10.2020 року; № 0.0..1 від 05.11.2020 року; № 0.0..1 від 24.11.2020 року; № 0.0..1 від 22.01.2021 року; № 0.0..1 від 24.02.2021 року; № .1 від 23.03.2021 року; № 0.0..1 від 23.04.2021 року; № 0.0..1 від 22.06.2021 року; № 0.0..1 від 20.08.2021 року; № 0.0..1 від 20.09.2021 року; № 0.0..1 від 20.10.2021 року; № 0.0..1 від 21.12.2021 року; № 0.0..1 від 21.01.2022 року; № 0.0..1 від 21.02.2022 позивачем на користь відповідача здійснено перерахунок грошових коштів на загальну суму 194 605,00 грн. Платіжні інструкції містять призначення платежу: поповнення рахунку (погашення кредиту).

Відповідно до наданих відповідачем видаткових накладних: № 26/04-19-1 від 26.04.2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав альтанку дерев`яну 4х5 м., з мангальною зоною вартістю 421500,00 грн., стіл обідній дерев`яний 1500х1100мм, вартістю 49600,00, усього на загальну суму 471100,00 грн.; згідно накладної № 03/06-19-1 від 03.06.2019 року відповідач ОСОБА_2 придбав меблі кухонні в комплекті, вартістю 198000,00 грн., шафу розсувну, вартістю 65300,00 грн., комод, вартістю 37600,00 грн., усього на загальну суму 300900,00 грн.

10 листопада 2020 року шлюб між сторонами розірвано, про що постановлено рішення Київським районним судом м. Харкова у справі № 953/13056/20, яке набрало законної сили.

Грошові кошти позивач перераховувала на рахунок відповідача, як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Під час перебування у шлюбі відповідач отримав кредит на споживчі потреби.

Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Зокрема, відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Долучені позивачем на обґрунтування позовних вимог копії платіжних інструкцій вказують на факт набуття відповідачем вказаних грошових коштів.

Належних та допустимих доказів, які б вказували б на відсутність у відповідача правової підстави для набуття або збереження спірних коштів позивачем не надано.

Факт помилкового перерахування вказаних коштів спростовується кількістю таких перерахувань на протязі тривалого часу.

Отже, належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів безпідставно позивач не надав.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх не спростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.

У зв`язку з наведеним суд правильно вважав, що обставини, на які посилався позивач в своїй позовній заяві, не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем під час розгляду справи не представлено належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження факту набуття відповідачем грошових коштів від нього безпідставно та за відсутності між сторонами будь-яких правовідносин, які б передбачали необхідність перерахунку зазначених коштів, тому немає підстав для задоволення позову.

Колегія суддів, перевіривши справу, вважає, що висновок суду про відмову в позові за недоведеністю вимог є правильним.

Так, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягають поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Так, у справі, яка переглядається, позивач сплатив кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). Разом з тим позивач визнає, що ці кошти були сплачені на рахунок відповідача для погашення боргу перед банком за іпотечним договором, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що у даному випадку предметом спору є виконання договору кредиту, укладеного під час спільного шлюбу, а тому внаслідок презумпції спільного характеру боргових зобов`язань, укладених одним з подружжя у даному випадку виник спір про поділ майна подружжя, який виходить поза межі підстав та предмету позову, а тому суд першої інстанції правильно вказав, що позивачка обрала неналежний спосіб правового захисту, який у даній справі суд позбавлений можливості розглянути по суті виходячи із принципів диспозитивної та змагальності.

Колегія суддів у цьому контексті також звертає увагу на наступні правові висновки, які були висловлені КЦС ВС у постанові від 21 вересня 2022 року у справі № 405/5723/18.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.

У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Колегія суддів не вважає, що вищевказані правові висновки, які були висловлені касаційним судом підтверджують доводи апеляційної скарги, оскільки обставини справи у даній справі є іншими, ніж у згаданій справі, яка розглядалася суд касаційної інстанції. Тому, вищевказані правові висновки суд апеляційної інстанції враховує у даній справи виходячи з тлумачення вказаної норми ст. 1212 ЦК України від зворотного її змісту: для обґрунтування того, що при інших обставинах, які встановлені судом у даній справі, - вказана норма матеріального права не застосовується.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».

Згідно встановлених судом обставин справи, - у даному випадку існувала правова підстава для перерахування позивачкою спірних грошових коштів, яка не припинилася внаслідок розірвання спільного шлюбу сторін, а тому норми ст. 1212 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються. Оскільки відповідно до ст. 367 ЦПК України справа переглядається в межах предмету та підстав позову, у суду апеляційної інстанції з урахуванням принципів диспозитивної та змагальності, також відсутні підстави для вирішення спору, який виник щодо повернення сплачених позивачкою грошових коштів в рахунок виконання боргових зобов`язань іншого подружжя під час їх спільного шлюбу.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Виходячи з наведеного, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, колегія суддів відповідно до ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.ст.381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Данило Сергія Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 березня 2024 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 08 жовтня 2024 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді О.В.Маміна.

Н.П.Пилипчук.