Провадження № 22-ц/801/1871/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 рокуСправа № 127/14603/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Борисюк І. Е. від 10 липня 2024 року,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з цим позовом, за яким просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на дітей: неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у загальному розмірі 28068 грн 00 к., з яких: понесені витрати у розмірі 11068 грн 00 к., а також витрати, які будуть понесенні у зв`язку з навчанням ОСОБА_3 в сумі 17000 грн 00 к.

В обґрунтовування вимог позову зазначала, що 12 липня 2007 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, від якого мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначала, що судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на дітей в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу), а тому вона щомісячно отримує від відповідача аліменти в розмірі 3367 грн 25 к., однак їх розмір є мізерним та недостатнім для нормального утримання дітей і забезпечення їх усім необхідним для гармонійного розвитку та зростання.

Старша дочка ОСОБА_3 є студенткою у Відокремленому структурному підрозділі «Вінницький торговельно-економічний фаховий коледж Державного торговельно-економічного університету» (далі ВСП «ВТЕФК ДТЕУ»), навчається за контрактом. Витрати з оплати за навчання вона понесла в сумі 19500 грн 00 к. Строк навчання становить до 30 червня 2026 року, проте враховуючи те, що дочці в грудні 2025 року виповниться 18 років, тому просила врахувати, що майбутні витрати на навчання становитимуть 34000 грн 00 к. Крім того ОСОБА_3 проходила в навчальному закладі курси з української мови, математики та інформатики, на що вона понесла витрати в сумі 2236 грн 00 к. Також діти відвідували лікаря, за огляд у якого було сплачено по 200 грн 00 к. за кожну дитину.

Отже понесені витрати в загальному розмірі становлять 22136 грн 00 к., а витрати, які будуть понесені у зв`язку із навчанням дочки становитимуть 34000 грн 00 к., половину з яких, як вважала, має нести відповідач. Оскільки відповідач є працездатною людиною, інших аліментних зобов`язань не має, а тому має можливість сплатити половину додаткових витрат на дітей.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що витрати понесені ОСОБА_1 , не є додатковими витратами в розумінні положень статті 185 Сімейного кодексу України (далі СК України), оскільки нею не наведено наявності особливих обставин для їх понесення, а тому ці витрати охоплюються аліментними зобов`язаннями, які були визначені судовим рішенням щодо стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на дітей.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на ті ж обставини, що і в позовній заяві.

Представниця ОСОБА_2 адвокатка Чуприна О. М. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене з дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених обставин справи та норм матеріального права, якими регулюються правовідносини сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою третьою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2023 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 12 липня 2007 року, розірвано.

ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_5 та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 від 29 грудня 2023 року.

Судовим наказом Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2023 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 25 січня 2023 року.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Положеннями статей 180, 183, 185, 193, 198, 199 СК України визначаються декілька способів виконання цього обов`язку, зокрема: утримання неповнолітньої дитини, на що стягуються аліменти у частках від заробітку (доходу) або в твердій грошовій сумі (статті 180, 183); участь батьків у додаткових витратах на дитину, викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо) (стаття 185); утримання дитини, яка перебуває в закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому закладі, при цьому якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального або іншого закладу, аліменти можуть бути стягнуті з них на загальних підставах (стаття 193); обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дітей, які потребують матеріальної допомоги, а також якщо повнолітні діти продовжують навчання і потребують матеріальної допомоги до досягнення ними 23 років, за умови, що батьки можуть надавати таку допомогу (стаття 198).

СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого.

Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Це положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

За частиною другою статті 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20.

Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтовування вимог позову щодо понесення додаткових витрат ОСОБА_1 надала суду:

- копії договорів про надання освітніх послуг закладом фахової перед вищої освіти № 3 від 04 серпня 2023 року та про оплату освітніх послуг № 3 від 04 серпня 2023 року, укладених між ВСП «ВТЕФК ДТЕУ», ОСОБА_3 (вступником) та ОСОБА_4 (законним представником), з яких видно, що ОСОБА_3 зарахована у ВСП «ВТЕФК ДТЕУ» на денну форму навчання, на контрактній основі; термін навчання з 01 вересня 2023 року до 30 червня 2026 року; вартість навчання за 2023 2024 навчальний рік (1-й курс) становить 19500 грн 00 к., за 2024 2025 (2-й курс) 21800 грн 00 к., за 2025 2026 (3-й курс) 24400 грн 00 к.; оплата за навчання вноситься посеместрово;

- копії довідок № 438 від 31 серпня 2023 року, № 1 від 16 січня 2024 року, № 11 від 17 січня 2024 року, які підтверджують, що ОСОБА_3 дійсно навчається у ВСП «ВТЕФК ДТЕУ;

- платіжну інструкцію від 08 серпня 2023 року про оплату за навчання ОСОБА_3 в сумі 19500 грн 00 к.

Надаючи оцінку цим доказам апеляційний суд виходить із положень частин першої, другої статті 14, частини першої статті 511 Цивільного кодексу України за нормами яких цивільні обов`язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи.

Оскільки ОСОБА_1 , укладаючи вищевказані договори, не узгоджувала умови цих договорів та розмір витрат за договорами з ОСОБА_2 , навчальний заклад було обрано ОСОБА_1 на власний розсуд, без погодження із ОСОБА_2 , то він не може бути примушений до дій, вчинення яких не є обов`язковим для нього.

Крім того суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що витрати за навчання дитини у закладі фахової передвищої освіти для здобуття відповідної освіти не відноситься до тих особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат згідно зі статтею 185 СК України.

В обґрунтування позовних вимог позивачка надала суду також:

- копії платіжних інструкцій від 18 березня 2023 року та від 12 жовтня 2023 року на загальну суму 2236 грн 00 к. на оплату курсів ОСОБА_3 з української мови, з інформатики та математики;

- копії чеків від 01 серпня 2023 року на загальну суму 400 грн 00 к. за послуги ФОП ОСОБА_7 огляд лікаря.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою належними та допустимими доказами не доведено, що заявлені нею до стягнення додаткові витрати на утримання ОСОБА_3 викликані особливими обставинами, які зумовлені, зокрема позитивними фактами, як то наявність у дитини особливих здібностей та необхідності їх розвитку.

Заняття з репетиторами не може вважатися розвитком особливих здібностей дитини та, відповідно, бути особливими обставинами в розумінні статті 185 СК України. Понесення таких витрат є добровільним волевиявленням одного із батьків, в даному випадку позивачки, оскільки не доведено погодження з відповідачем необхідності відвідування дитиною таких додаткових занять (курсів).

Щодо витрат, які ОСОБА_1 понесла за послуги лікаря (огляд), то суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що такі витрати не є додатковими витратами, тому що вищенаведені норми закону чітко встановлюють, що підставою для стягнення таких витрат є каліцтво дитини або тяжка хвороба. Відвідування лікаря для огляду відноситься до звичайних витрат, оскільки не пов`язано із особливостями хвороби, а тому охоплюється аліментними зобов`язаннями.

Вищенаведені висновки узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 569/6838/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 638/13860/16-ц, 01 квітня 2020 року у справі № 521/16268/18, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, від 29 квітня 2022 року у справі № 761/27222/20.

Отже наведені позивачкою витрати, не є тими додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні статті 185 СК України, а є витратами на утримання дитини, тобто аліментами, які вже стягнуті з відповідача.

При цьому суд першої інстанції правильно звернув увагу, що розмір аліментів, визначений договором або судовим рішенням, не є незмінним. Відповідно у разі зміни сімейного або майнового стану платника чи одержувача аліментів, погіршення чи покращення здоров`я когось із них, зокрема позивачка може звернутись із позовом про зміну розміру аліментів.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Щодо заявленої представницею ОСОБА_2 адвокаткою Чуприною О. М. до стягнення суми витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу ОСОБА_1 адвокатка Чуприна О. М. подала заяву про розподіл судових витрат, за якою просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 грн 00 к. судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

На підтвердження понесених витрат адвокатка надала ордер на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правничої допомоги № 7 від 15 серпня 2024 року, договір про надання правничої допомоги № 7 від 15 серпня 2024 року, акт прийому-передачі послуг з надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року, розрахунок оплати послуг адвоката з надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру № 6 від 15 серпня 2024 року про оплату гонорару в розмірі 5000 грн 00 к.

09 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала клопотання, відповідно до якого просила відмовити у стягненні витрат за надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн 00 к. через їх недоведеність або ж зменшити їх розмір до 1500 грн 00 к.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України устанволено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Обґрунтовуючи понесені витрати на правничу допомогу та на підтвердження своїх повноважень на представництво інтересів відповідача в суді представниця ОСОБА_2 адвокатка Чуприна О. М. надала апеляційному суду договір про надання правничої допомоги № 7 від 15 серпня 2024 року, укладений між нею та ОСОБА_2 .

Разом з тим відповідно до пункту 1 цього договору предметом договору є надання адвокатом всіма законними методами та способами правової допомоги клієнту у справі про поділ майна подружжя в межах вимог статей 43, 49 ЦПК України, яка розглядається у Вінницькому апеляційному суді, а предметом розгляду у цій справі є стягнення додаткових витрат на дітей. У розрахунку оплати послуг адвоката з надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 6 від 15 серпня 2024 року також зазначено, що послуги були прийняті та оплачені за договором про надання правничої допомоги № 7 від 15 серпня 2024 року.

Таким чином долучена до справи копія договору про надання правничої допомоги № 7 від 15 серпня 2024 року не свідчить про те, що цей договір був укладений для надання правничої допомоги ОСОБА_2 саме у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дітей, а долучені до заяви про розподіл судових витрат розрахунок оплати послуг адвоката з надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року та квитанція до прибуткового касового ордеру № 6 від 15 серпня 2024 року не підтверджують понесення відповідачем вказаних у них витрат на правничу допомогу саме у цій справі.

Крім того в пункті 2.1.2 цього ж договору зазначено, що адвокат зобов`язується представляти інтереси клієнта у Вінницькому міському суді під час розгляду справи № 127/14603/24.

Тобто з умов договору неможливо встановити, зокрема чи являється предметом правничої допомоги представництво інтересів ОСОБА_2 у Вінницькому апеляційному суді.

Таким чином витрати відповідача на правничу допомогу не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку з відсутністю в матеріалах справи необхідних документів, що підтверджують понесення таких витрат, а тому у задоволенні заяви про розподіл судових витрат необхідно відмовити через недоведеність.

Крім того апеляційний суд звертає увагу на таке.

З акту прийому-передачі послуг з надання правничої допомоги від 15 серпня 2024 року видно, що адвокаткою Чуприною О. М. були проведені такі роботи: вивчення апеляційної скарги та доданих до позову документів 30 хв.; надання консультації з питання оскарження рішення суду першої інстанції, порядку вступу рішення в законну силу та відшкодування витрат на правничу допомогу, порядку розгляду справи у суді першої інстанції 30 хв.; виготовлення відзиву на апеляційну скаргу 2 години; виготовлення заяви про розподіл судових витрат 30 хв.

Проаналізувавши вищезазначений акт прийому-передачі послуг з надання правничої допомоги апеляційний суд вважає витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн 00 к. не співмірними зі складністю справи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг). На переконання суду, написання відзиву на апеляційну скаргу не вимагали знаного обсягу юридичної та технічної роботи, тому що наведені у відзиві доводи у цілому повторюють доводи відзиву відповідача на позовну заяву.

Також необхідно враховувати, що вивчення апеляційної скарги та доданих до позову документів є складовими підготовки відзиву і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окрема послуга.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року без змін.

У задоволенні заяви представниці ОСОБА_2 адвокатки Чуприни О. М. про розподіл судових витрат відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета