ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня2024 року

м. Київ

справа № 2-5679/11

провадження № 61-9746 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2011 року у складі судді Коваленко О. Б. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлева О. С.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2011 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 25 вересня 2004 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дочка - ОСОБА_3 .

Вказувала, що з липня 2006 року вона з відповідачем не проживала, а 04 грудня 2007 року шлюб між ними розірвано. З часу розірвання шлюбу відповідач з дочкою не бачиться та не спілкується, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не піклується про її фізичний стан, не сприяє забезпеченню духовного та культурного розвитку, тобто самоусувався від виконання своїх батьківських обов`язків.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягувати з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1 000 грн щомісячно, до повноліття дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2011 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 900 грн щомісячно, починаючи з 08 серпня 2011 року по 20 березня 2023 року.

Заочне рішення мотивовано тим, що ОСОБА_2 вихованням своєї дочки не займається, не цікавиться її життям і станом здоров`я, не допомагає матеріально, умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тому позбавлення його батьківських прав відносно дочки є доцільним.

Аліменти підлягають стягненню з відповідача з огляду на передбачений частинами другою, третьою статті 166 СК України обов`язок батьків утримувати свою дитину. З урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважав за необхідне стягувати з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 900 грн щомісячно на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2023 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2011 року залишено без задоволення.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2011 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позбавлено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи судом першої інстанції, а відтак був позбавлений можливості довести обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову, що свідчить про порушення його прав на справедливий судовий розгляд, передбачений статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, та наявність безумовних підстав для скасування заочного рішення на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, апеляційний суд фактично погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність належними та допустимим доказами факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоме і тривале нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками щодо дитини свідчить про винну поведінку відповідача, що є підставою для позбавлення його батьківських відповідно до статті 164 СК України.

Суд врахував висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 18 липня 2011 року № Е-133п, яким визначено за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що відповідатиме інтересам дитини. Висновок органу опіки і піклування суд вважав достатньо об`єктивним та обґрунтованим, складеним у відповідності до вимог законодавства.

Також суд вказав про недоведеність відповідачем обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позову, а саме щодо чинення позивачкою перешкод у побаченні та спілкуванні з дитиною, оскільки належних та допустимих доказів звернення в органи опіки і піклування з відповідною заявою про чинення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з донькою, встановлення графіку побачення з дитиною, відповідач не надав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2024 року засобами поштового зв`язку представник ОСОБА_2 - адвокат Чумаченко С. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2011 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовної вимоги про позбавлення батьківських прав та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Підставою касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 465/3694/14-ц,

від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19,

від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13192/19-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20,

від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 13 вересня 2023 року у справі № 202/3248/22, від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22, від 08 листопада 2023 року у справі № 638/17507/20, від 25 грудня 2023 року у справі № 168/297/23, від 19 лютого 2024 року у справі № 159/2012/23, від 21 лютого 2024 року у справі № 754/9114/19, від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22, від 02 квітня 2024 року у справі № 727/2997/23, від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, від 18 квітня 2024 року у справі № 344/1107/23, від 24 квітня 2024 року у справі № 726/433/23, від 07 травня 2024 року у справі № 715/1337/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2024 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 2-5679/11 із Київського районного суду м. Одеси.

У серпні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2024 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко С. О., мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може допускатись лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Доказів, які б свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька у кращу сторону, наявності у його діях винної поведінки та ухилення від виконання батьківських обов`язків, позивачка не надала. Та обставина, що на час розгляду справи шлюб між батьками дитини був розірваний та дочка проживала з матір`ю, яка відводила її у садок, поліклініку, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь у її утриманні і вихованні та не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Крім того, висновок органу опіки та піклуваннявід 18 липня 2011 року сам по собі не є підставою для ухвалення рішення про позбавлення відповідача батьківських прав; цей висновок є недостатньо обґрунтованим, не містить достатніх доказів умисного свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, не містить даних про те, що відповідач викликався та був заслуханий органом опіки та піклування при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав. Крім того, у висновку відсутнє посилання на те, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.

Суди попередніх інстанцій не врахували, що ОСОБА_2 бажав та бажає спілкуватись із донькою, брати участь у її житті, піклуватись про неї, заперечує проти позбавлення його батьківських прав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Також звертає увагу на те, що оскаржуваними рішеннями ОСОБА_2 позбавлено можливості поновити свої батьківські права, оскільки на цей час донька досягла повноліття.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 04 грудня 2007 року розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась дочка - ОСОБА_3 ,яка проживає з матір`ю ОСОБА_1 , яка її виховує і матеріально утримує.

Згідно з листом Одеського дошкільного навчального закладу «Ясла-садок» № 291 від 19 травня 2011 року № 31, який з 10 липня 2007 року та станом на час видачі довідки відвідувала ОСОБА_3 , батько дитини ОСОБА_2 у дошкільний навчальний заклад не з`являвся, вихованню та розвитку дитини уваги не приділяв, життям, здоров`ям та успіхами дитини ані в усній, ані в письмовій формі не цікавився (а. с. 15).

Згідно з листом комунальної установи «Дитяча поліклініка № 6» від 11 травня 2011 року № 209, в якій малолітня ОСОБА_3 перебувала на обліку, при проведенні медичних обстежень, профілактичних щеплень, відвідувань вдома з дитиною завжди була мати. Батька дитини лікар та медсестра не бачили (а. с. 14).

Згідно з висновком спеціаліста Одеського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 13 червня 2011 року № 02-10/16, малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , свого біологічного батька не знає (а. с. 19-20).

Згідно з висновком Київська районна адміністрація Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, від 18 липня 2011 року № Е-133п, визнано доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 21-22).

Висновок обґрунтований тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, зокрема, не цікавиться здоров`ям дитини, не спілкується з нею, не виявляє інтересу щодо дитини, участі у її вихованні не приймає. ОСОБА_2 двічі належним чином було запрошено на засідання ради опіки та піклування, але він не приймав участі з невстановленої причини.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко С. О., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У статті 18 цієї Конвенції визначено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має один з батьків.

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. зокрема постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21).

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. При цьому судом враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу та допускається при наявності вини в його батька/матері діях, які належно не виконують своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів враховує, що справа перебуває на розгляді суду з серпня 2011 року, проте відповідач не вчиняв дій, крім апеляційного (у 2023 році) та касаційного (у 2024 році) оскарження судових рішень, які б свідчили про наявність у нього інтересу до спілкування з дитиною, проведенні з нею часу та її виховання. Посилання ОСОБА_2 на наявність перешкод у спілкуванні з дочкою не підтвердилися під час розгляду справи та не звільняли його від виконання батьківських обов`язків. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів звернень в органи опіки і піклування щодо чинення ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з донькою, встановлення графіку побачення з дитиною тощо.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем надано докази, які свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання та забезпечення дитини, його винну поведінку. Водночас, заперечуючи факт свідомого умисного нехтування батьківськими обов`язками, відповідач відповідних доказів суду не надав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що заочне рішення суду першої інстанції в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав скасовано апеляційним судом лише з підстав порушення норм процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про дату, час і місце розгляду справи, фактично ж апеляціний погодився з висновками суду першої інстанції про доведеність факту ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та наявність передбачених пунктом 2 частини першої статті 164 СК України підстав для позбавлення його батьківських прав.

При цьому суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 як такий, що підтверджує факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_2 не цікавиться здоров`ям дитини, не спілкується з нею, не виявляє інтересу щодо дитини, участі у її вихованні не приймає.

На думку Верховного Суду це свідчить про відсутність у ОСОБА_2 наміру займатися вихованням дитини, виконувати свої батьківські обов`язки.

Посилання відповідача на те, що він не був заслуханий органом опіки та піклування при вирішенні питання про позбавлення його батьківських прав і його позиція у висновку відсутня, - не заслуговують на увагу, оскільки у висновку органу опіки та піклування зазначено, що ОСОБА_2 двічі належним чином було запрошено на засідання ради опіки та піклування, проте вказані запрошення залишені ним без реагування.

З огляду на вказане суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для неврахування висновків органу опіки та піклування (частина шоста статті 19 СК України).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 доведено необхідність застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого аргументовано судом апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України не віднесено до компетенції суду касаційної інстанції.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків апеляційного суду, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені у зазначених ним постановах Верховного Суду, є безпідставним, оскільки висновки суду апеляційної інстанції не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні апеляційної інстанції, питання обґрунтованості висновків цього суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Чумаченко Святослав Олександрович, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Шипович