П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 754/11029/21

Провадження: № 22-ц/824/10542/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Саламон О. Ю.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини та матері,

у с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2015 року проживала однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, з ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 , відповідач). ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народилась спільна донька - ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 , дочка). Навесні 2021 року стосунки з відповідачем значно погіршились та майже припинилися через непереборні суперечки з фінансових питань за ухилення відповідача від участі у матеріальному забезпеченні сім`ї, ненадання допомоги щодо догляду за донькою. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини та дружини, у зв`язку з чим вона вимушена звертатись до суду з вказаним позовом. За викладених обставин, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 розмірі 1/3 частини заробітку (доходу) відповідача та на своє утримання до досягнення дитиною трьох річного віку в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу).

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/8 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 19 липня 2021 року до досягнення дитиною трьохрічного віку - до 02 грудня 2022 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 908 грн.

У задоволенні інших вимог позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дитина сторін на даний час проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 в розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13 липня 2021 року до досягнення дитиною повноліття є необхідними та достатніми для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_1 , в розмірі 1/8 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача щомісячно, починаючи з 19 липня 2021 року до досягнення дитиною трьохрічного віку, до 02 грудня 2022 року, суд першої інстанції вважав, що дитина сторін проживає разом із матір`ю (позивачем), у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, стан її здоров`я, а також те, що відповідач може надавати матеріальну допомогу матері його малолітньої дитини, суд першої інстанції вважав за можливе визначити розмір аліментів на утримання позивача в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, і до досягнення малолітньою дитиною трьох років.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У поданій апеляційній скарзіОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції не врахував її аргументи, зокрема, судом першої інстанції не надано оцінки невідповідності у наявних в матеріалах справи документах, зокрема, за даними ГУ ДПС у м. Києві сума нарахованого доходу відповідача за період з січня 2021 року по травень 2021 року становить 125057 грн 29 коп., а за даними АТ «Державний ощадний банк України» нарахована заробітна плата, за той самий період, становить 85962 грн 79 коп., тобто, різниця складає 39094 грн 50 коп.

Судом першої інстанції при обрахуванні середньомісячної заробітної плати за період з березня 2023 року по січень 2024 року невірно обраховано суму. Так, з довідки про заробітну плату відповідача, виданої АТ «Державний ощадний банк України» №13/8.1-11/618 від 28 лютого 2024 року, вбачається, що середня сума доходу становить 21577 грн, додавши пенсію у розмірі 2600 грн, середньомісячна сума доходу становить 24177 грн, а не 22500 грн, як зазначено судом.

Також, вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не взято до уваги того, що з весни 2021 року ОСОБА_2 не піклується про дитину, не утримує її, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Водночас відповідач вчиняє дії з метою затягування розгляду даної справи та зменшення розміру аліментів, призначених судом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 .

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 у розмірі 1/20 частини з усіх видів його заробітку (доходів), а на утримання дочки просив визначити аліменти у розмірі 1/10 з усіх видів його заробітку (доходів).

Також просив виключити з мотивувальної частині рішення цитування тексту судового рішення у справі №761/25223/21, яке наведене у скарзі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд у своєму рішенні, описуючи зміст ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2021 року по справі №761/25223/21 та досліджуючи майновий стан його матері, не вказав, що саме підтверджують такі посилання та яким чином це цитування впливає на визначення розміру аліментів, які стягуються на утримання доньки та ОСОБА_1 .

Також вказує, що позивач постійно чинить перешкоди у спілкуванні з дочкою, штучно створює негативну характеристику відносно нього, в свою чергу, він позбавлений можливості впливати на долю дитини, а тому заперечує встановлений судом факт одноособового утримання позивачем доньки.

Зауважує, що при визначенні розміру аліментів на утримання дочки судом першої інстанції не взято до уваги його майновий стан, зокрема, не взято до уваги, що внаслідок прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції він матиме заборгованість по аліментам на утримання ОСОБА_1 у розмірі 39266 грн 60 коп. за 17 місяців, та заборгованість по аліментам на утримання дочки - ОСОБА_3 у розмірі 161224 грн 04 коп. за 33 місяці. Указані обставини суттєво вплинуть на його майновий стан в майбутньому

Вказує, що оскаржуване рішення порушує права його дочки ОСОБА_6 , на яку він сплачує аліменти у розмірі 1700 грн, оскільки стягнутий судом розмір аліментів значно перевищує розмір аліментів на дочку ОСОБА_6 .

Крім того, вказує, що, стягуючи аліменти на утримання позивача, судом першої інстанції не взято до уваги, що його майновий стан, з урахуванням трьох утриманців, порівняно з майновим станом позивача, не дає йому змоги утримувати ОСОБА_1 .

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 09 квітня 2024 року справу призначено судді-доповідачу Невідомій Т. О. у складі колегії суддів: головуючий суддя Невідома Т. О., судді Верланов С. М., Нежура В. А.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 25 квітня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

Згідно протоколу автоматизованої зміни складу колегії суддів від 24 липня 2024 року суддю ОСОБА_7 замінено на суддю ОСОБА_8

24 липня 2024 року ухвалою Київського апеляційного суду постановлено вийти з письмового провадження, та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, ОСОБА_2 просить залишити її без задоволення. Зазначає, що фактичний його середній дохід за період з березня 2023 року по січень 2024 року становить 19969 грн 83 коп, оскільки згідно довідки про заробітну плату № 13/8.1-11/618 від 28 лютого 2024 року, виданої АТ «Ощадбанк» сума нарахованої заробітної плати за період з березня 2023 року по січень 2024 року складає 191068 грн 20 коп, а тому сума доходу за 1 місяць становить 17369 грн 83 коп, а сума нарахованої пенсії на місяць становить 2600 грн, а отже вважає, розрахунки, які містяться в апеляційній скарзі, необґрунтованими.

Вказує, що судом першої інстанції не надано належної оцінки тому, що позивач свідомо позбавила його можливості довготривалих зустрічей з донькою, під час яких донька би проживала із ним, та позбавила його можливості приймати участь у вихованні доньки, виконанні інших обов`язків, свідомо позбавляє його можливості забезпечувати доньку, оскільки відмовляється повідомити банківські реквізити тощо.

Також просив суд врахувати те, що у позивача на праві власності наявне нерухоме майно, яке вона передала в оренду та отримує від цього прибуток, та який нею не задекларовано. Крім того, вказує, що разом із сестрою позивачка володіє нерухомим майном в Італії, в якому і проживає з дочкою з 20 лютого 2022 року.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача, ОСОБА_1 просить залишити її без задоволення. Зазначає, що встановлені судом першої інстанції обставини, що стосуються матері позивача свідчать про її майновий стан, а потреба в її (матері) утриманні виникла лише тоді, коли вона, ОСОБА_1 , звернулась із даним позовом до суду.

Вказує, що її з дочкою перебування за межами України є вимушеним заходом через війну. В свою чергу вважає, що відповідачем не надано доказів на підтвердження вчинення йому перешкод у спілкуванні з дочкою.

Щодо заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла внаслідок ухвалення оскаржуваного рішення, зазначила, що це є наслідком затягування відповідачем розгляду даної справи, і не може вливати на визначення розміру аліментів.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_2 та його представник адвокат Горностаєва Г. В. підтримали апеляційну скаргу ОСОБА_2 та просили її задовольнити, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 просили відмовити.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вона просила розглядати справу за її відсутності. Колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу у відсутність позивача.

Позиція суду апеляційної інстанції

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, том 1).

Судом установлено, що дочка сторін проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, протилежного матеріали справи не містять.

Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 та довідки до акта медико-соціальної експертної комісієї серії АВ № 0099319 від 01 грудня 2020 року відповідач є інвалідом ІІІ-групи, загальне захворювання та може працювати за фахом з обмеженням виробничого навантаження (а.с.92, том 1).

Судом установлено, що у ОСОБА_2 є неповнолітня дитина від попереднього шлюбу - донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 95, том 1).

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у справі № 760/9468/17 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 на утримання доньки ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1700 гривень щомісяця до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 30 травня 2017 року (а.с. 76, том 2).

02 листопада 2023 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Києві винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання виконавчого листа Шевченківського районного суду м. Києва, виданого 11 липня 2023 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 аліментів на її утримання у розмірі 1/10 частини від усіх видів заробітку щомісячно (а.с. 60, том 2).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва 14 листопада 2023 року у справі № 754/11470/21 у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини відмовлено.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ст.83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Встановлено, що сторони проживають окремо, неповнолітня дочка сторін перебуває на утриманні ОСОБА_1 , а тому, враховуючи обов`язок утримання дитини, ОСОБА_12 , з нього підлягають стягненню аліменти на користь позивачки на утримання доньки.

При перевірці висновку суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, колегія суддів виходить із того, що спільна дитина сторін проживає разом із позивачкою, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у постійному вихованні та контролі, що потребує з боку позивача значних моральних втрат. ОСОБА_1 витрачає кошти, необхідні для дитини, на харчування, купівлю одягу, а також на забезпечення дозвілля дитини, оздоровлення та відпочинку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 працевлаштований та отримує заробітну плату та пенсію по інвалідності. Має у власності рухоме майно. На утриманні відповідача також є неповнолітня дочка ОСОБА_6 та його матір.

Заперечуючи проти визначеного судом першої інстанції розміру аліментів відповідач вказував на те, що він не має фінансової можливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі, оскільки має на утриманні дочку від попереднього шлюбу та матір, а також через незадовільний стан свого здоров`я.

Як вбачається з довідок ОК-5 та ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві середньомісячна заробітна плата ОСОБА_2 становить: за 2021 рік - 17346 грн 18 коп., за 2022 року - 23106 грн 21 коп., за 2023 рік - 26539 грн 65 коп., за січень - березень 2024 року - 25823 грн 41 коп.

Як установлено судом першої інстанції, відповідач отримує пенсію по інвалідності у розмірі 2600 грн.

Судом також установлено, що з урахуванням сукупного доходу ОСОБА_2 за указані вище періоди, та враховуючи розмір стягнутих аліментів на утримання ОСОБА_9 у розмірі 1700 грн (що в середньому становить за указані періоди 6,74 % від сукупного середньомісячного доходу), утримання матері ОСОБА_11 у розмірі 1/10 року, визначений судом розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/5 частини сукупного доходу не є надмірним тягарем для відповідача.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять даних, з яких можливо було б встановити, що ОСОБА_2 значно матеріально витрачається на відновлення власного здоров`я, що не дає йому можливості, з урахуванням двох утриманців, його дочки ОСОБА_6 та його матері, забезпечити власні потреби.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що при визначені розміру аліментів необхідно враховувати майновий стан ОСОБА_1 судом не приймаються, оскільки ст. 182 СК України визначено вичерпні обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, які виключають необхідність досліджувати майновий стан отримувача аліментів.

Зідно ч. 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Суд зауважує, що отриманий сукупний дохід матір`ю дитини, що перевищує дохід батька, не може бути підставою для зменшення розміру аліментів на утримання дитини батьком, оскільки порушує принцип рівності батьків, визначений ч.1 ст. 141 Сімейного Кодексу України.

Доводи ОСОБА_2 про те, що визначений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання дочки ОСОБА_4 порушує права його дочки ОСОБА_6 , на яку він сплачує аліменти на її утримання у розмірі 1700 грн, також не приймається до уваги, оскільки наявність рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у справі №760/9468/17 не зобов`язує суд по даній справі визначати розмір аліментів тотожний, що визначений у справі №760/9468/17. При цьому, суд зауважує, що в даному випадку саме на відповідача покладається обов`язок застосовувати принцип належного утримання кожної дитини.

Так, згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.

Ураховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.

У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять жодного посилання на те, що стягнутий розмір аліментів є несправедливим, та таким, що значно перевищує витрати на дитину.

При цьому, колегія суддів зауважує, що доводи відповідача свідчать про те, що він, ОСОБА_2 ставить, власні інтереси вище, ніж свої обов`язки щодо надання доньці належного рівня життя.

З урахуванням вищезазначених обставин, висновок суду про стягнення із відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/5 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму є цілком обґрунтованим, при цьому визначення аліментів в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, на чому наполягає позивачка, становитиме для відповідача надмірний тягар та призведе до його неналежного матеріального становища.

Слід також відмітити, що позивачем не доведено, що визначений судом першої інстанції розмір щомісячного грошового забезпечення буде недостатнім для забезпечення потреб дитини, її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_1 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч.2, 4 статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Як визначено частиною другою статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої-четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Зміст частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Визначальним на підставі вказаних норм закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду від 21 січня 2022 року у справі №756/82/18, від 02 лютого 2022 року у справі №333/1701/18.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували та не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою.

Як зазначено вище, дочка сторін проживає разом з матір`ю.

Оскільки дочка сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з позивачем, а відповідно до ч.2 ст.84, ч.2 ст.91 СК України ОСОБА_1 має право на утримання від ОСОБА_2 , незалежно від отриманих доходів.

Враховуючи матеріальне становище відповідача, виходячи з засад справедливості та розумності, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача в розмірі 1/8 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, і до досягнення малолітньою дитиною трьох років.

Суд з урахуванням вище встановлених обставин зазначає, що аліменти, у визначеному судом першої інстанції розмірі, не поставлять відповідача в завідомо скрутне становище та відповідатимуть законодавчо визначеному обов`язку чоловіка по матеріальному утриманню матері його дитини в межах його здатностей та фінансових можливостей.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що позивач здійснює здає в оренду власне житло, здійснює транспортні перевезення та надає адвокатські послуги за винагороду не підтверджені належними доказами. Наявність вказаних обставин не може беззаперечно свідчити про те, що відповідач вчиняє дії для отримання додаткового прибутку, як це безпідставно вважає позивачка.

В свою чергу, належними доказами на підтвердження розміру отриманого доходи є довідка №100.20/2-15/1260 від 10 вересня 2021 року та довідка № 13/8.1-11/618 від 28 лютого 2024 року про заробітну плату, відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №5/26-15-12-06-23-СІ від 30 листопада 2021 року, довідки ОК-5 та ОК-7 Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві.

Щодо доводів позивача про те, що вказані бухгалтерські документи містять відмінності, колегія суддів зауважує таке.

Обґрунтовуючи відмінності у датах прийняття на роботу, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу позивача вказував, що це зумовлено тим, що 15 березня 2023 року його переведено з посади головного юрисконсульта з Філії до Головного управління по м. Києві та Київській області АТ «Ощадбанк» на посаду головного юрисконсульта АТ «Ощадбанк».

Серед іншого вказував, що розбіжності по заробітній платі зумовлені невключенням до довідки АТ «Ощадбанк» оплати сум за листками непрацездатності.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що заборгованість, яка виникла внаслідок прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції,впливатиме на його майновий стан в майбутньому не приймаються до уваги, оскільки при визначенні розміру аліментів суд не має враховувати потенційну заборгованість зі сплати аліментів, а повинен керуватися виключно положеннями ст. 182 Сімейного кодексу України, які не містять вказівки щодо встановлення судом потенційної заборгованості за наслідком розгляду справи.

При цьому, судом проаналізовано матеріали справи, з яких убачається, що тривалий розгляд справи, з липня 2021 року, був наслідком процесуальної поведінки відповідача, зокрема, його звернення до суду з вимогами до ОСОБА_1 про виключення відомостей про батька з актового запису про народження дитини, так як наслідок зупинення провадження у даній справі, а тому відповідач, використовуючи процесуальні права на власний розсуд, мав можливість передбачити і негативні наслідки від вчинення таких дій.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо штучного ініціювання судового процесу ОСОБА_11 , матері відповідача, про стягнення з нього аліментів, не є предметом дослідження даної справи.

Суд розглядаючи справи про стягнення аліментів не встановлює обставин наявності або відсутності перешкод батьку в спілкуванні з дочкою, а також не встановлює обставин добровільного самоусунення батька у вихованні дитини, а тому доводи апеляційних скарг сторін в цій частині не можуть братись до уваги при розгляді даної справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив суд виключити з мотивувальної частини рішення обставини, встановлені ухвалою Солом`янського районного суду від 27 жовтня 2021 року по справі № 760/19646/21, однак суд не вбачає підстав для такого виключення, оскільки це жодним чином не впливає на права та обов`язки відповідача.

Крім того, суд не вбачає підстав для виключення з мотивувальної части рішення мотивів, якими керувався суд першої інстанції при визначені розміру аліментів на утримання ОСОБА_1 , оскільки відповідачем такі висновки суду першої інстанції не спростовано.

При цьому, колегія суддів ураховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Розподіл судових витрат

Оскільки колегія суддів не задовольняє апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , то перерозподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура