УХВАЛА

01 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 390/25/22

провадження № 61-6776 сво 23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Синельникова Є. В.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

розглянув справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2

до ОСОБА_3 про розірвання договору емфітевзису, скасування державної реєстрації права за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Романяка Миколи Ярославовича, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року в складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом

до ОСОБА_3 про розірвання договору емфітевзису та скасування державної реєстрації права.

В обґрунтування позовних вимог вони зазначали, що їм на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0510 площею 6,4888 га, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області.

14 липня 2014 року між ними та ОСОБА_3 було укладено договір емфітевзису щодо їх земельної ділянки строком на 20 років. Того самого дня речове право відповідача на земельну ділянку було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Упродовж 2014 - 2021 років ОСОБА_3 порушує умови договору в частині виплати їм щорічної емфітевтичної премії у розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що значною мірою позбавило їх того, на що вони розраховували на час укладення договору.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд:

- розірвати укладений між ними та ОСОБА_3 договір емфітевзису

від 14 липня 2014 року;

- скасувати державну реєстрацію речового права ОСОБА_3 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0510.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2022 року в складі судді Терещенка Д. В. позов задоволено.

Розірвано договір про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису), укладений 14 липня 2014 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 .

Скасовано державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою

для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) щодо земельної ділянки

з кадастровим номером :02:000:0510, запис про інше речове право № 6325126 від 14 липня 2014 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на підтвердження здійснення оплати за договором емфітевзису, укладеного між ОСОБА_1 , ОСОБА_2

та ОСОБА_3 , останнім суду надані ксерокопії відомостей розрахунків

за оренду паїв фермерського господарства (далі - ФГ) ФГ Ковалевського В. І.

за 2014-2020 роки на виплату готівки ФГ Ковалевського В. І. У судовому засіданні представник позивачів підтвердив ту обставину, що ОСОБА_1 отримала

від відповідача плату за спірним договором в сумі 7 000,00 грн за 2015 рік та в сумі 8 250,00 грн за 2019 рік, а ОСОБА_2 отримала від відповідача плату за спірним договором в сумі 6 703,11 грн за 2019 рік. Доводи представника відповідача,

що надані ним документи підтверджують належне виконання ним оплати договору, суд уважав непереконливими, оскільки документи, долучені ним до відзиву,

не підтверджують обставини виплати ОСОБА_3 , як фізичною особою,

що є стороною договору, емфітевтичної плати по договору. Крім того, суд урахував, що у відомостях розрахунків за оренду паїв за 2014 рік, 2016 рік, розписках

за 2016 рік та відомості на виплату готівки № 3 за 20 листопада 2020 року відсутні дані про отримання плати позивачами, а наявні записи зроблені від імені

ОСОБА_5 , яка є матір`ю позивачів. ОСОБА_5 та ФГ Ковалевського В. І. укладений договір оренди землі від 10 грудня 2012 року, тобто іншої земельної ділянки ніж та, власниками якої є позивачі. Відповідачем не надано доказів

на підтвердження тієї обставини, що позивачі уповноважували свою матір

ОСОБА_5 отримувати за них емфітевтичну плату по оспорюваному договору,

а також не надано доказів виплати позивачам емфітевтичної плати за 2021 рік. Представник відповідача не навів суду інших доводів на спростування факту прострочення здійснення платежів за користування земельною ділянкою

за 2014, 2015, 2016, 2017, 2018, 2020 та 2021 роки, що свідчить про невиконання відповідачем обов`язків по оплаті за договором, та є істотним порушенням умов договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 14 липня 2014 року.

Щодо поданої представником відповідача заяви про застосування позовної давності суд зазначив, що правовідносини, які виникли між сторонами,

є триваючими - з 2014 року, тому позивачі не пропустили позовну давність.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Ковальчук Ю. М., задоволено. Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області

від 22 грудня 2022 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким

у задоволенні позову відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення частини другої

статті 651 ЦК України, оскільки норми ЦК України та ЗК України не містять положення, за яким систематичне невнесення емфітевтом плати за користування чужою земельною ділянкою визнавалося спеціальною підставою для припинення емфітевзису.

Обґрунтовуючи істотність порушення відповідачем умов договору емфітевзису, позивачі вказали на те, що емфітевтичну премію відповідач не виплачував з часу укладення договору, тобто з 2014 по 2021 рік. При цьому відповідач заперечив підстави позову і доводив, що він виконав свій обов`язок та сплатив емфітевтичну премію за вказаний період повністю, навіть у більшому розмірі, ніж це передбачено договором.

Суд першої інстанції у своєму рішенні не вказав яких саме збитків (упущеної вигоди) завдано позивачам, хоча для правильного вирішення цієї справи це має суттєве значення.

Під час розгляду справи, ознайомившись з наданими відповідачем доказами, позивачі визнали, що ОСОБА_1 отримала плату за земельну ділянку у 2015 році

в сумі 7 000,00 грн та у 2019 році у сумі 8 250,00 грн, а ОСОБА_2 отримала

у 2019 році - 6 703,11 грн, що загалом становить 21 953,10 грн, тобто трохи більше половини від того, що вони розраховували отримати за вказаний період відповідно до умов договору. Суд першої інстанції урахував визнання позивачами цих обставин, але не врахував розмір виплачених емфітевтичних премій у 2015

та 2019 роках, який явно перевищує річний розмір за договором (5 332,44 грн),

та помилково вважав, що відповідач вніс необхідну плату лише за 2015 рік частково та за 2019 рік повністю.

Суд першої інстанції оцінив як неналежний доказ надану відповідачем відомість розрахунків за оренду паїв за 2015 рік ФГ Ковалевського В. І. в якій, зокрема, міститься рукописний запис про отримання ОСОБА_6 за земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0510 грошових коштів у сумі

8 500,00 грн, які сплачені чотирма окремими платежами: 07 березня 2015 року -

3 500,00 грн, 29 серпня 2015 року - 1 500,00 грн, 26 вересня 2015 року -

2 000,00 грн, 03 жовтня 2015 року - 1 500,00 грн. Навпроти кожної із вказаних сум міститься підписи, належність яких ОСОБА_6 позивачами

не спростовано. Та обставина, що цей доказ має назву «Відомість розрахунків

за оренду паїв за 2015 рік ФГ Ковалевського В. І.» не дає підстав вважати,

що розрахунок із ОСОБА_1 за землекористування проводив не відповідач ОСОБА_3 , а створене ним фермерське господарство.

Таким чином, колегія суддів уважала, що відповідач довів внесення ним

у 2015 році плати за користування належною позивачам земельною ділянкою

у сумі 8 500,00 грн, що погашає його борг у сумі 5 332,44 грн за 2014 рік

та частково за 2015 рік - 3 167,56 грн, а тому на 31 грудня 2015 року його борг становив 2 164,88 грн. Надана відповідачем відомість розрахунків за оренду паїв за 2018 рік ФГ ОСОБА_3 містить, зокрема, рукописний запис

про отримання ОСОБА_6 за земельну ділянку грошових коштів у сумі 25 000,00 грн. Навпроти кожної із вказаних сум містяться підписи, належність яких ОСОБА_6 позивачами не спростовано. Вказаної суми (25 000,00 грн) достатньо для погашення заборгованості за 2015 рік у сумі 2 164,88 грн, за 2016 - 2018 роки по 5 332,44 грн та переплата становить 6 837,80 грн.

Згідно з наданою відповідачем відомістю на виплату готівки № 1 за 2019 рік ОСОБА_6 і ОСОБА_2 отримали за земельну ділянку грошових коштів

у сумі 8 250,00 грн кожна, тобто загалом 16 500,00 грн. З урахуванням попередньої переплати в сумі 6 837,80 грн, цих коштів (разом 23 337,80 грн) достатньо для покриття боргу за 2019 - 2021 роки з розрахунку 5 332,44 грн за рік землекористування.

Таким чином, позивачі довели, що відповідач несвоєчасно (з порушенням обумовленого договором строку) сплатив емфітевтичну плату за 2014 рік, частково за 2015 рік, 2016 та 2017 роки. Проте, у 2018 році відповідач повністю сплатив борг і станом на час пред`явлення позову (10 січня 2022 року) не мав простроченої заборгованості перед позивачами. На час вчинення відповідачем

у 2014-2017 роках порушень умов договору вони могли оцінюватися як істотні,

з огляду на розмір завданих збитків 12 829,76 грн, що становить 60,1 % від тієї суми коштів, на отримання яких позивачі правомірно розраховували. Однак на час звернення їх до суду (10 січня 2022 року) ці порушення прав позивачів відповідачем усунуті.

Допущені відповідачем впродовж 2014 - 2017 років порушення договору були усунуті ним 19 травня 2018 року, а до суду позивачі звернулися 10 січня 2022 току, тобто після спливу трирічної позовної давності, встановленої статтею 257

ЦК України. Обставин, які б вказували на зупинення чи переривання перебігу позовної давності (статті 263, 264 ЦК України), судом не встановлено. Про поважні причини пропущення позовної давності позивачі не заявляли. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач заявив про застосування позовної давності, але суд не надав належної оцінки цій заяві. Отже, суд уважав, що в позові слід відмовити у зв`язку з пропущенням позивачами позовної давності.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції

У травні 2023 року представник ОСОБА_7 і ОСОБА_2 - адвокат Романяк М. Я., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення апеляційного суду заявник посилається те, що судом застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених: у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі

№ 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц,

від 07 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року

у справі № 183/1617/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц,

від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, від 05 грудня 2018 року у справі

№ 522/2110/15-ц, від 18 грудня 2018 року у справі № 522/1029/18, від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12, від 16 червня 2020 року у справі

№ 372/266/15-ц від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 128/3569/20), а також суд установив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 року відкрито касаційне провадження

у вищевказаній справі за касаційною скаргою та витребувано її матеріали

з Кіровоградського районного суду Кіровоградської області.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2024 року відкрито касаційне провадження

у вищевказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_8 на ухвалу Вінницького апеляційного суду від 15 серпня 2023 року. Підставою відкриття касаційного провадження зазначено частину другу статті 389 ЦПК України.

У червні 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року вищевказану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_7 і ОСОБА_2 - адвоката

Романяка М. Я., мотивована тим, що починаючи з 2014 року відповідач зобов`язаний був кожного року сплачувати позивачам емфітевтичну плату

в розмірі 5 332,44 грн (кожному по 2 666,22 грн). Спірним договором емфітевзису не передбачено виплату емфітевтичної плати наперед, у рахунок майбутніх платежів, а також не передбачено виплату емфітевтичної плати одним платежем. Несплата відповідачем емфітевтичної плати обом позивачам у 2020-2021 роках свідчить про істотні порушення умов такого договору, оскільки зазначене порушення призвело до того, що позивачі були позбавлені того,

на що розраховували при укладенні договору емфітевзису. Зазначений період перебуває у межах позовної давності.

Відомість розрахунків за оренду паїв за 2018 рік ФГ Ковалевського В. І.

є недопустимим доказом, оскільки спірний договір емфітевзису укладено позивачами не з ФГ Ковалевського В. І. , а з фізичною особою ОСОБА_3 , який і є відповідачем у справі. Між позивачами та ФГ Ковалевського В. І. відсутні договірні відносини. Спірним договором емфітевзису не передбачено можливість породження для ФГ Ковалевського В. І. прав та обов`язків щодо позивачів. Крім того, вказана відомість не відповідає Положенню про ведення касових операцій

у національній валюті в Україні, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148.

Однозначних висновків щодо наявності чи відсутності порушеного права позивачів постанова суду апеляційної інстанції не містить, але суд апеляційної інстанції відмовив у позові саме у зв`язку із пропущенням позивачами позовної давності.

Апеляційний суд не врахував правових висновків Верховного Суду, помилково дійшов висновку про відсутність такого критерію для розірвання договору,

як істотність порушення, у зв`язку з чим безпідставно скасував законне рішення суду першої інстанції.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У червні 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат Ковальчук Ю. М., подала до Верховного Суду відзив, в якому просила постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Зазначалося, що між сторонами виник спір щодо нібито невиконання відповідачем (емфітевтом) своїх зобов`язань за договором емфітевзису та застосування наслідку такого порушення - розірвання договору. Інших підстав для припинення договору емфітевзису, передбачених статтею 412 ЦПК України та статтею 102-1

3К України, позивачами не зазначено. Суд апеляційної інстанції правильно вказав, що норми ЦК України та ЗК України не містять положення за яких систематичне невнесення емфітевтом плати за користування чужою земельною ділянкою

(незалежно від розміру такої плати) визнавалося спеціальною підставою

для припинення емфітевзису, як до прикладу це стосується систематичної несплати земельного податку або орендної плати (пункт «д» статті 141 ЗК України).

Стороною договору про встановлення права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) від 14 липня 2014 року, є фізична особа - громадянин ОСОБА_3 , а тому вимоги Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року

№ 148, не можуть застосовуватись до фізичних осіб. Наявність деяких недоліків

у документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції. Позивачами неправильно тлумачиться поняття «недопустимості доказів» та безпідставно вказано про недопустимість відомості розрахунків за оренду паїв за 2018 рік, оскільки він отриманий відповідачем у порядку, передбаченому чинним законодавством. Судом апеляційної інстанції надано правильну оцінку заяві відповідача про застосування позовної давності.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 вересня 2024 року про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована необхідністю відступлення від висновку щодо застосування

частини другої статті 651 ЦК України у справах про розірвання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису), викладеного

у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 153/19/19 (провадження № 61-13259св20) та Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2021 року у справі

№ 390/351/20 (провадження № 61-12283св21), та зробити висновок про те, що:

«по своїй суті емфітевзис - це речове, довгострокове, відчужуване

та успадковуване право володіння та користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Емфітевзис є правом абсолютним, не просто речовим правом на земельну ділянку, а одним із найбільш міцних прав після права власності. Емфітевзис постає в історії приватного права та цивілістичній доктрині як найбільш повне обмежене речове право на сільськогосподарські землі, поступаючись у цьому аспекті лише праву власності. Емфітевзис як речове право на чуже майно стає відносно самостійним і незалежним від договору, яким він встановлений. Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду

та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом

та є вичерпними для емфітевзису. Загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53 ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у статті 141

ЗК України, не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як права речового, якщо інше прямо не передбачено законом для емфітевзису. Належним способом захисту прав особи у зв`язку

з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України)».

Така необхідність викликана існуванням різного підходу між судовими колегіями різних судових палат Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для застосування положень частини другої статті 651 ЦК України у справах

про розірвання договору про право користування земельною ділянкою (договір емфітевзису).

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) є одним з видів речових прав на чуже майно (пункт 3 частини першої статті 395 ЦК України).

Самостійним різновидом виду речового права на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Підстави виникнення, порядок оформлення, припинення та інші питання щодо емфітевзису врегульовано частиною п`ятою статті 102-1 ЗК України та Главою 33 Розділу II «Речові права на чуже майно» Книги третьої «Право власності та інші речові права» ЦК України (див. постанову Верховного Суду

в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

від 30 вересня 2019 року в справі № 222/1733/17 (провадження № 61-42400св18)).

Згідно зі статтею 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і фізичною особою, юридичною особою (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 102-1 Земельного кодексу України.

У статті 412 ЦК України передбачено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку із суспільною необхідністю.

Право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб може бути припинене за рішенням суду в інших випадках, встановлених законом.

За змістом частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою (приватної власності) для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) припиняється в разі: 1) поєднання в одній особі власника земельної ділянки та землекористувача; 2) спливу строку, на який було надано право користування; 3) викупу земельної ділянки у зв`язку з суспільною необхідністю

в разі користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб; 6) за згодою сторін договору емфітевзису. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис),

що перебуває у заставі (іпотеці), може бути припинено з підстави, визначеної пунктом 6 цієї частини, лише за згодою заставодержателя (іпотекодержателя) (доповнено згідно із Законом № 1423-IX від 28 квітня 2021 року).

Тлумачення статті 412 ЦК України та частини дев`ятої статті 102-1 ЗК України дає підстави для висновку, що емфітевзис, як один із найбільш міцних речових прав після права власності, може бути припинений за рішенням суду та лише у випадках і з підстав, встановлених законом. Підстави припинення речових прав на чуже майно спеціально визначаються лише законом та є вичерпними для емфітевзису. Тому загальні умови та підстави розірвання договору, які визначені у главі 53

ЦК України, зокрема, у разі істотного порушення договору другою стороною (частина друга статті 651 ЦК України), як і загальні підстави припинення права користування земельною ділянкою, які визначені у статті 141 ЗК України,

не можуть застосовуватися для встановлення наявності підстав для припинення емфітевзису, як речового права, якщо інше прямо не передбачено законом

для емфітевзису.

З урахуванням викладеного, належним способом захисту прав особи у зв`язку

з несплатою за користування земельною ділянкою по договору про встановлення емфітевзису є стягнення боргу, тобто примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав

є самостійною підставою для відмови у позові (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 6 квітня 2021 року

у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56),

від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада

2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Разом із тим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2021 року у справі № 153/19/19 (провадження № 61-13259св20) зроблено висновок, що «відповідач не надав суду доказів сплати фіксованої одноразової виплати за користування земельною ділянкою, передбаченої договором, що є істотним порушенням умов договору

про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) від 12 червня 2017 року. Встановивши істотність порушень умов договору, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову про його розірвання із скасуванням державної реєстрації. Із зазначених підстав

не приймаються доводи касаційної скарги заявника про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у спорах

про розірвання договору емфітевзису у зв`язку з його невиконанням, зокрема

у випадку, коли строк і порядок оплати спірним договором емфітевзису

не визначено. Окрім цього, у спорах про розірвання цивільно-правового договору через невиконання стороною своїх обов`язків існує стала судова практика, сформована Верховним Судом (наприклад, постанови Верховного Суду від 09 січня 2019 року у справі № 308/3644/17 (провадження № 61-45833св18), від 03 липня 2019 року у справі № 289/2204/17 (провадження № 14-246цс19), від 15 квітня

2020 року у справі № 132/1959/18 (провадження № 61-16997св19), від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19 (провадження № 61-21536св19), від 05 серпня 2020 року у справі № 468/1680/17-ц (провадження № 61-15469св19))».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 жовтня 2021 року у справі № 390/351/20 (провадження № 61-12283св21) вказано, що «суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази і надавши

їм належну оцінку, правильно встановив, що відповідач не надав суду доказів сплати коштів за користування земельною ділянкою за 2017-2019 роки,

що є істотним порушенням умов договору про право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Встановивши істотність порушень умов договору, суди дійшли обґрунтованого висновку щодо задоволення позову про розірвання вказаного правочину. Подібні висновки викладені

у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 153/19/19 (провадження № 61-13259св20)».

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу

на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду

у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.

Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого

в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного, справа підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

З огляду на вказане справа розглядатиметься Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні).

Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402

ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Прийняти до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору емфітевзису, скасування державної реєстрації права за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Романяка Миколи Ярославовича, на постанову Кропивницького апеляційного суду від 29 березня 2023 року.

Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження

без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: А. І. Грушицький

Б. І. Гулько

В. І. Крат

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська