ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 488/1077/19

провадження № 61-3325св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

треті особи:приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров Кирил Євгенович, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко Світлана Василівна, Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_6

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року у складі судді Чернявської Я. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров К. Є., приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С. В., Головне територіальне управління юстиції у Миколаївській області, ОСОБА_6 , про скасування свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що вона є співвласником частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 була співвласником частки вказаного житлового будинку.

ОСОБА_6 є співвласником частки вказаного будинку.

30 листопада 2017 року з відповіді Комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «ММБТІ») вона дізналась, що здійснено поділ частки житлового будинку на АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_2 , відповідно до рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14 листопада 2014 року надані окремі адреси: АДРЕСА_2 .

На підставі вищезазначеного рішення виконкому Миколаївської міської ради ОСОБА_2 зареєструвала за собою право власності на спірні об`єкти нерухомості та отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до договорів купівлі-продажу від 15 січня 2018 року та від 31 травня 2018 року, укладених між ними та ОСОБА_2 , є новими власниками будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1550/18, що набрало законної сили 15 лютого 2019 року, пункти 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14 листопада 2014 року № 1050 щодо надання об`єктам нерухомого майна, що утворились в результаті поділу, на АДРЕСА_2 визнані протиправними та скасовані.

Під час розгляду цієї справи та з наданих виконкомом Миколаївської міської ради копій відповідних матеріалів, встановлено, що ОСОБА_2 надала виконкому Миколаївської міської ради підроблений акт про фактичне користування співвласниками житловим будинком на АДРЕСА_1 від 07 жовтня 2014 року.

У зв`язку з набранням судовим рішенням у справі № 814/1550/18 законної сили підлягають скасуванню й свідоцтва про право власності видані на підставі скасованих пунктів 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради № 1050 на об`єкти нерухомого майна на АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 .

У травні 2019 року вона дізналась, що ОСОБА_4 , уклавши договір дарування від 19 жовтня 2018 року, подарувала ОСОБА_5 належний їй житловий будинок на АДРЕСА_4 .

Зазначала, що ОСОБА_7 , порушуючи її права співвласника, здійснила продаж по суті неналежного їй нерухомого майна, а тому зазначені договори підлягають визнанню недійсними на підставі частини першої статті 228 ЦК України.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просиа суд:

- скасувати свідоцтво про право власності, серія та номер: 30363897 на житловий будинок літ «А-1» з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області та свідоцтво про право власності на житловий будинок літ «А-1» на АДРЕСА_3 про визнання права власності за ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_3 від 15 січня 2018 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Горбуровим К. Є., та договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 від 31 травня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Іваненко С. В.;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 від 19 жовтня 2018 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Іваненко С.В.;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 43574114 від 19 жовтня 2018 року права власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 39204915 від 15 січня 2018 року на житловий будинок на АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється, тобто свідоцтво про право власності не породжує виникнення у власника відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Оскільки права позивача вже відновлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду у справі № 814/1550/18, то скасування свідоцтва про право власності є неналежним способом захисту порушеного права.

Позовні вимоги про визнання недійсними правочинів (договорів купівлі-продажу, дарування) з підстав, передбачених статтею 228 ЦК України суд вважав недоведеними, а вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав похідними від них.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Судове рішення мотивовано тим, що у матеріалах справи відсутні докази того, що виділене нерухоме майно ОСОБА_2 порушило розмір частки ОСОБА_1 або порушило інше право (інтерес) позивача, окрім відсутності згоди на поділ (виділ) житлового будинку, з огляду на порядок користування житловим будинком, що склався між його співвласниками, приміщення якого були технічно виділені та відокремлені, мали самостійні виходи.

Апеляційний суд вважав, що у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити виключно з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача. При цьому, вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності підстав для скасування свідоцтва та визнання договорів недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права, апеляційний суд вважав не доцільним, оскільки враховує те, що встановлена відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною й достатньою підставою для відмови в позові.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у березні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов задовольнити.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що оскільки спірне майно вибуло зі спільної часткової власності протиправно, що було встановлено рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1550/18, то і подальше розпорядження таким майном є незаконним.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову через обрання неналежного способу захисту, оскільки це порушує принцип «суд знає закон», за яким суд повинен самостійно застосувати відповідні норми права до описаних у позові фактичних обставин, а тому вважає, що спосіб захисту порушених прав було обрано належно та ефективно.

Висновки апеляційного суду про те, що сторонами фактично визначено порядок користування нерухомим майном є безпідставними, оскільки додаткові виходи з будинку були зроблені ОСОБА_2 самостійно, вже після незаконного розділення будинку й надання їм окремих адрес. Жодних договорів про порядок користування спірним будинком між сторонами не укладалося.

Зазначає, що фактична частка майна, яку ОСОБА_2 самостійно, без погодження з нею собі виділила та відчужила, є більшою за її частку будинку. Крім того, їй було також передані всі нежитлові будівлі та споруди домоволодіння.

Щодо відзиву на касаційні скарги

Відзив на касаційну скаргу, поданий до Верховного Суду представником ОСОБА_2 - адвокатом Кірюхним О. М., у травні 2024 року, до уваги судом не береться, оскільки заявник не надав доказів надіслання копії відзиву всім іншим учасникам справи відповідно до частини четвертої статті 395 ЦПК України.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із суду першої інстанції.

18 квітня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 є співвласником частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 17 липня 2008 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 липня 2008 року.

ОСОБА_6 є співвласником частки вказаного будинку відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 17 липня 2008 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 липня 2008 року.

ОСОБА_2 була співвласником частки вказаного житлового будинку відповідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ММБТІ, реєстраційний номер 9265617 від 25 січня 2005 року, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня 2004 року.

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 14 листопада 2014 року № 1050 об`єктам нерухомого майна, які утворився у результаті поділу об`єкта у житловий будинок на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 , було надано нові адреси: АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 .

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_2 отримала відповідні свідоцтва про право власності:

серія та номер 30363897 на житловий будинок на АДРЕСА_1 , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області;

серія та номер 30363867 на житловий будинок на АДРЕСА_3 , видане 03 грудня 2014 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції в Миколаївській області.

15 січня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_3 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К. Є.

31 травня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку на АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С. В.

19 жовтня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С. В.

Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2018 року у справі № 814/1550/18, що набрало законної сили 15 лютого 2019 року, пункти 18 і 19 рішення виконкому Миколаївської міської ради від 14 листопада 2014 року № 1050 щодо надання об`єктам нерухомого майна, що утворились в результаті поділу, нових адрес на АДРЕСА_2 - визнані протиправними та скасовані. У справі 26 листопада 2018 року постановлено окрему ухвалу, якою повідомлено Головне управління Національної поліції в Миколаївській області про використання та/або виготовлення ОСОБА_2 підробленого акту опису реального користування приміщенням від 07 жовтня 2014 року.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс18), від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 06 травня 2020 року у справі № 120/4617/18-а, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 23 листопада 2023 року у справі № 359/3373/16-ц та постановах Верховного Суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 30 липня 2019 року у справі № 28/29-б-43/212-2012, від 16 квітня 2020 року у справі № 725/602/18, від 27 травня 2020 року у справі № 442/2771/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 489/2029/17 (провадження № 61-7504св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 278/657/18, від 09 березня 2021 року у справі № 756/4120/16-ц, від 20 травня 2021 року у справі № 361/953/16-ц (провадження № 61-3847св19), від 02 червня 2021 року у справі № 351/1317/18 (провадження № 61-16345св20), від 27 липня 2022 року у справі № 208/3651/18 (провадження № 61-6964св21), від 22 лютого 2022 року у справі № 203/5561/16 (провадження № 61-14898св21), від 28 березня 2023 року у справі № 500/3987/16-ц (провадження № 61-21282св21), від 05 липня 2023 року у справі № 756/9405/21 (провадження № 61-4085св23), що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій зазначеним вимогам закону відповідають не повністю.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19).

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що спірне нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності, зокрема, її та ОСОБА_2 . При цьому, остання без погодження з нею та виділення в натурі частки у майні, відчужила частину майна, яка є більшою від її частки.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник

з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право власності, рішення про реєстрацію права власності та визнання недійсними ланцюга правочинів, якими відчужувалося спірне майно, самі по собі не відповідають ефективному способу захисту, а такі обставини повинні встановлюватися у межах справи про витребування такого майна із чужого незаконного володіння.

Верховний Суд вказує, що з огляду на юридичну природу права спільної власності, до виділення частини майна, яке перебуває у спільній частковій власності, в натурі, чи погодження порядку користування таким майном, його співвласники вправі користуватися ним усім.

Такий самий підхід висловлено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18), а саме:

«Аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.»

Відтак, належним способом захисту прав ОСОБА_1 , за наведених нею фактичних обставинах справи, є витребування спірного майна з володіння останнього набувача майна для подальшого його поділу чи визначення порядку користування.

Висновки апеляційного суду з констатацією факту про те, що жодних прав ОСОБА_1 порушено не було, як і правові висновку суду першої інстанції щодо законності оспорюваних свідоцтв, реєстрацій та правочинів, є помилковими, оскільки встановлення порушення чи відсутності порушеного права слід робити у справі про витребування майна.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити саме через обрання неналежного способу захисту, без надання правової оцінки щодо суті порушеного права.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно вирішили спір, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , проте як суд першої інстанції, так і апеляційний суд навели помилкові мотиви такої відмови, то оскаржувані судові рішення необхідно змінити, виклавши їх мотивувальні частині у редакції цієї постанови.

При цьому, Верховний Суд не перерозподіляє судові витрати, оскільки зміна мотивів судового рішення не впливає на розподіл судових витрат, й не є задоволенням вимог касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року змінити, виклавши мотиви відмови у задоволенні позову в редакції цієї постанови.

У решті рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 30 листопада 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець