УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 953/1350/24

провадження № 61-13191ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Харківська міська рада,

розглянув касаційну скаргу Харківської міської ради на постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Бурлака І. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 є спадкоємицею за заповітом своєї баби ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначала, що вона звернулася до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала письмову відмову.

Вказала, що вона пропустила строк прийняття спадщини з причин незнання про існування заповіту, а також не могла вчасно прийняти спадщину через початок повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну.

Посилалася на те, що вона проживала спільно зі спадкодавицею за однією адресою на момент її смерті, надавала їй догляд та фінансову підтримку.

Просила призначити їй додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини - квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 травня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 02 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини, у тому числі квартири АДРЕСА_1 , після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 5 753,20 грн судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

У вересні 2024 року Харківська міська рада через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У касаційній скарзі Харківська міська рада порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, яке мотивоване тим, що 19 вересня 2024 року вперше подала касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року. Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2024 року повернуто без розгляду, яку заявник отримав 27 вересня 2024 року. Харківська міська рада, усунувши недоліки, що стали підставою для повернення касаційної скарги повторно подає касаційну скаргу та просить поновити строк на касаційне оскарження.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Перевіривши доводи клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надані ним докази, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки наведені ним доводи свідчать про наявність поважних причин пропуску строку на оскарження, що є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року.

Як підставу касаційного оскарження Харківська міська рада зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неправильне застосування судом частини третьої статті 1272 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23.

Заявник вважає, що Харківським апеляційним судом безпідставно було застосовано частину третю статті 1272 ЦК України, яка не підлягала застосуванню, з урахуванням відсутності у матеріалах справи належних та допустимих доказів поважності причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини майже на дев`ять років. Судом не надано належної оцінки тому факту, що позивачка - спадкоємець п`ятої черги спадкоємців за законом, знаючи про факт відкриття спадщини, мала всі законні підстави для своєчасного оформлення своїх спадкових прав, але цього не зробила без поважних на те причин. Вважає, що необізнаність позивача щодо неприйняття спадщини іншими спадкоємцями попередньої черги, не є поважною причиною щодо пропуску строку для прийняття спадщини.

Також заявник посилається на неправильне застосування апеляційним судом частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат, та неврахування правової позиції Верховного Суду, що викладена у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19.

Зокрема, матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили затягування Харківською міською радою розгляду цієї справи, або висловлювання заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того, позовна заява ОСОБА_1 не містить вимог щодо стягнення з Харківської міської ради судового збору за результатами розгляду справи. Заявник вважає, що визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її бабусі ОСОБА_3 на квартиру вважається правом спадкоємця на майно і витрати на оплату судового збору, відповідно до пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2, покладаються на позивача.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не відмовився від неї.

Згідно зі статтею 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, закон розрізняє факти, які свідчать про прийняття спадщини особою, яка на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, та особою, яка на час відкриття спадщини не проживала (постійно не проживала) зі спадкодавцем.

Подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може лише спадкоємець, який на час відкриття спадщини постійно не проживав зі спадкодавцем.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 січня 2021 року у справі № 752/11156/18-ц (провадження № 61-14082св20).

Водночас відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом зазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними.

Отже, лише якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку для прийняття спадщини, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Водночас необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, проживання у спадковому майні після відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо.

Крім того, оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібних висновків, дійшов Верховний Суд України у постановах від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 23 серпня 2017 року у справі № 6-1320цс17 та Верховний Суд у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Отже, практика судів касаційної інстанції у цій категорії справ є незмінною.

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Поважними причинами пропуску строку, з урахуванням конкретних фактичних обставин справи, можуть визнаватись, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо.

Вирішуючи питання поважності причин пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, визначеного статтею 1270 ЦК України, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Як вбачається з змісту правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно.

Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах.

Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини.

Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця.

Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством.

Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд.

Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту.

У постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 01 липня 2014 року ОСОБА_2 склала заповіт, відповідно до якого все своє майно в тому числі належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповідала ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, у зв`язку з чим відкрилася спадщина, зокрема і на квартиру АДРЕСА_1 .

На день смерті ОСОБА_2 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вона разом зі своїм чоловіком та бабою проживала за місцем реєстрації баби.

Померла ОСОБА_2 мала рідну дочку ОСОБА_4 , яка в свою чергу є матір`ю ОСОБА_1 .

Також апеляційний суд встановив, що спадкова справа після померлої ОСОБА_2 не заводилась, тому на підставі поданої заяви ОСОБА_1 22 січня 2024 року нотаріусом заведено спадкову справу. Заяв про прийняття, відмову від спадщини або видачі свідоцтва про право на спадщину від інших спадкоємців не надходило. Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Постановою приватного нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Харківської області від 22 січня 2024 року № 6/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та на день смерті проживала в АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що спадкоємиця ОСОБА_1 не надала документів, підтверджуючих факт прийняття спадщини шляхом сумісного проживання зі спадкодавицею на момент відкриття спадщини.

Відтак, встановивши, що спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_2 є її дочка ОСОБА_4 , яка спадщину не прийняла. У свою чергу ОСОБА_1 є спадкоємицею п`ятої черги за законом та спадкоємицею за заповітом. Інших спадкоємців немає, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що в даному випадку заповіт є єдиною підставою спадкування для ОСОБА_1 і незнання про його існування не вимагає від спадкоємиці вчинення дій щодо прийняття спадщини.

Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, який правильно застосував до правовідносин норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку, що наявні підстави для визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Аргументи заявника про неврахування висновків Великої Палати Верховного Суду, висловлених у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені апеляційним судом у цій справі, не суперечать цим висновкам, а навпаки узгоджуються з ними.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з наданою судами оцінкою доказам, проте, на підставі вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та здійснювати переоцінку доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Посилання в касаційній скарзі на висновки щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, викладені у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 659/226/19, суд відхиляє, оскільки фактичні обставини у цих справах різні.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Викладене узгоджується із правовим висновком, висловленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Зокрема, у справі № 659/226/19 Верховний Суд акцентував увагу на тому, що суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Посилання заявника на можливість зменшення розміру стягуваного судового збору зводяться до суб`єктивного тлумачення норм ЦПК України та прямо суперечать положенню частини п`ятої статті 141 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).

Отже, зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до такого висновку.

Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Клопотання Харківської міської ради про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.

Поновити Харківській міській раді строк на касаційне оскарження постанови Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргою Харківської міської радина постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2024 року відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник