Провадження № 2/761/300/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2024 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Сіромашенко Н.В.,

при секретарі - Дем`янчук С.Р.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Гончарова О.В. ,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про дискримінацію, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), відповідно до якого просив визнати сукупність рішень, дії та бездіяльності Київської мської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), пов`язаних з реалізацією ОСОБА_1 законного інтересу щодо отримання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 - дискримінацією Київської міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по відношенню до ОСОБА_1 та зобов`язати Київську міську раду, Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) здійснити необхідні позитивні дії для поновлення порушеного ними законного інтересу ОСОБА_1 щодо отримання у власність земельної ділянки по АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.08.2003 після отримання позивачем необхідних позитивних висновків Київська міська рада надала позивачу згоду (Доручення) на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 яка є згодою на передачу ділянки відповідно до ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України станом на дату надання згоди. Зазначає, що приблизно через дня місяці після цього Головне управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради загубило кадастрову справу А-1222 щодо відведення позивачу земельної ділянки, що на довгий час унеможливило розроблення проекту землеустрою. Вказує, що вищевказану справу Департамент земельних ресурсів не міг знайти приблизно три роки до того моменту, коли Шевченківським районним судом м. Києва у справі № 2-1691/2006 було витребувано матеріали кадастрової справи А-1222, які несподівано знайшлись. Одночасно із втратою документів позивача Департамент земельних ресурсів підготував протиправний проект, а Київрада прийняла пункт 8 рішення № 316/1191 від 23.12.2003, яким передали ТОВ «Альянс-Буд» в оренду на 25 років земельну ділянку з кадастровим номером :91:107:0015, до складу якої увійшла ділянка по АДРЕСА_1 . Зазначає, що вся процедура відведення ділянки від моменту звернення 19.06.2003 до прийняття рішення Київрадою зайняла 6 місяців. При передачі ділянки ТОВ «Альянс Буд» проект землеустрою не був погоджений відповідно до вимог ч. 6 ст. 123 Земельного кодексу «України» (станом на 2003 рік) з органом по земельних ресурсах, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічним органом, органом архітектури, органом охорони культурної спадщини. Зазначає, що постановою Подільського районного суду м. Києва у справі №2-а-196/07 пункт 8 рішення №316/11911 Київради визнано протиправним та скасовано. Крім того, судом встановлено, що Київрада порушила права позивача, надавши необґрунтовану перевагу ТОВ «Альянс-Буд» та зобов`язано Київраду винести рішення по клопотанняю позивача від 17.10.2001. Вказує, що дана постанова набрала чинності 04.11.2007, є чинною і відповідачами не виконана. Тривалий час Департамент земельних ресурсів приховував від позивача факт передачі земельної ділянки іншій особі. Зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 належить за Генеральним планом м. Києва до території житлової садибної забудови, тобто передбачає будівництво індивідуального житлового будинку. Вказує, що передача ділянки по АДРЕСА_1 , яка є ділянкою саме для садибної забудови, юридичній особі є дискримінаційною дією по відношенню до громадян взагалі, оскільки порушує принцип рівності прав осіб при реалізації законного інтересу. 05.11.2008 постановою ВП № 9320107 Державної виконавчої служби приписано Київраді в семиденний строк виконати рішення Шевченківського районного суду м. Києва у справі №2-2567/08 від 23.09.2008, щодо передачі позивачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Однак, замість виконання рішення суду і припису виконавчої служби, Департамент земельних ресурсів підготував проект нового рішення Київради № 755/755 від 27.11.2008, яким Київрада повторно передала ділянку по АДРЕСА_1 ТОВ «Альянс-Буд» у складі ще більшої земельної ділянки загальною площею більше 4 гектарів. Прийняття рішення № 755/755 від 27.11.2008 Київрадою відбулось менш ніж за два місяці після набрання чинності рішенням Шевченківського районного суду м. Києва у справі № 2-2567/08 від 23.09.2008 про припинення договору оренди між Київрадою і ТОВ «Альянс-Буд». Крім того, площа ділянки, переданої відповідачами під забудову ТОВ «Альянс-Буд» складає більше 4 гектарів, тобто в 40 разів перевищує площу земельної ділянки по АДРЕСА_1 . При цьому, ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться скраю великої ділянки і складає менше 2.5% її площі. Одночасно з передачею ділянки ТОВ «Альянс-Буд» Департамент земельних ресурсів підготував проект рішення № 789/789, прийнятий Київрадою 11.12.2008 про відмову у наданні позивачу дозволу на проектування, яке визнано протиправним та скасовано постановою Подільського районного суду м. Києва у справі №2-а-427/09 від 12.06.2009. В 2011 році позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом про визнання відмови Київрадиу передачі йому земельної ділянки по АДРЕСА_2 протиправною. 25.11.2011 Окружний адміністративний суд м. Києва прийняв постанову у справі №2а-10264/11/2670, якою задовольнив позов позивача частково, визнавши бездіяльність Київради щодо не розгляду його заяви від 17.10.2001 протиправною та повторно зобов`язав Київраду прийняти рішення по цій заяві. Постанова набрала чинності 22.03.2012, є чинною і відповідачами не виконана. Зазначає, що в 2013 році Департамент земельних ресурсів підготував протиправний проект, а Київрада прийняла ще одне рішення в інтересах ТОВ «Альянс-Буд» № 249/9306 від 18.04.2013 про відмову у наданні позивачу дозволу на проектування, чяке так само визнано протиправним і скасовано постановою Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/8803/13-а, яка набрала чинності 12.11.2013 і є чинною. В 2014 році позивач знову звернувся до Київради з клопотанням щодо вирішення його питання, на що отримав відповідь через Департамент земельних ресурсів № 0570291-08/Д-1002-2608 від 19.06.2014 про необхідність приведення його проекту землеустрою у відповідність дро норм чинного законодавства та його погодження. Вказує, що оновлений проект землеустрою у відповідності до ст. 186-1 Земельного кодексу України був погоджений Департаментом містобудування та архітектури КМДА та Департаментом культури КМДА, але Держгеокадастр відмовив в погодженні, мотивуючи відмову існуванням договору оренди між Київрадою і ТОВ «Альянс-Буд». Зазначає, що після цього він декілька раз звертався до Київради з клопотанням про розірвання спірного договору оренди як невідповідного законодавству, який не створює і не може створити права на зелю для ТОВ «Альянс-Буд», але при цьому перешкоджає позивачу у погодженні проекту землеустрою, але на всі звернення отримував відписки Департаменту земельних ресурсів. 31.10.2019 Окружний адміністративний суд м. Києва рішенням у справі № 640/308/19 визнав дії Київради щодо розгляду його клопотання про розірвання договору оренди між Київрадою і ТОВ «Альянс-Буд» протиправними та зобов`язав Київраду розглянути його клопотання з урахуванням позиції суду, рішення набрало чинності 24.01.2020, на тепер не виконано. Після ухвалення Окружним адміністративним судом м. Києва у справі № 640/308/19 від 31.10.2019 Департаментом земельних ресурсів був підготовлений проект рішення Київради про розірвання договору оренди з ТОВ «Альянс-Буд», при цьому передбачив проектом рішення віднесення земельної ділянки по АДРЕСА_1 до озеленених територій загального користування. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Кондратенко О.О..

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 14.08.2020 позов залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2020 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25.09.2020 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження.

19.08.2021 представником відповідача Київської міської ради було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що позивачем жодним чином не обґрунтовано та не підтверджено належними та допустимими доказами в чому саме полягає порушення його прав, так як земельна ділянка знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Києва.Відповідно до статті 9 Земельного кодексу України лише Київська міська рада як колегіальний орган вправі розпоряджатись землями, які знаходяться в комунальній власності м. Києва, в тому числі надання земельних ділянок у власність чи користування.

01.09.2021 представником відповідача Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було подано відзив на позовну заяву, в якому сторона відповідача просила відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва 17.09.2009 у справі №2-2567/08 скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23.09.2008 про припинення договору оренди та зобов`язання передачі земельної ділянки. Ухвалою Верховного Суду України від 09.11.2009 у справі № 2-2567/08 відмовлено у відкритті касаційного провадження, за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, ТОВ «Альянс-Буд» про припинення договору оренди та зобов`язання передати земельну ділянку. Крім того, Апеляційним судом м. Києва встановлено, що ОСОБА_1 не набув право власності на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а тому у ОСОБА_1 не виникло право на вказану земельну ділянку. Вказує, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 не є майном позивача, оскільки вона не сформована, не зареєстрована в Державному земельному кадастрі та не передавалась у власність (користування) позивачу відповідно до законодавства. Крім того, відповідно до даних з Державного земельного кадастру оспорювана земельна ділянка межує з усіх сторін із земельною ділянкою (кадастровий номер 800000000:91:107:0015), яка була передана в орендне користування товариству з обмеженою відповідальністю «Альянс-Буд». Зазначає, що Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) керуючись статтями 9,158,159 Закону України, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», пункту 34 частини пршої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядуванняв Україні», та враховуючи те що, позивач не є власником чи користувачем земельних ділянок та на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.04.2019 у справі № 826/7426/18 підготовлено проект рішення Київської міської ради «Про відмову громадянину ОСОБА_1 у розгляді по суті клопотання від 23.04.2018 щодо земельних ділянок на АДРЕСА_3 », а тому права позивача не обмежувались, не створювались будь-які перешкоди для реалізації його прав, а також не вичнялось будь-яких дій спрямованих на виникнення дискримінації.

02.11.2021 позивачем було подано відповідь на відзив, з якої вбачається, що зазначені позивачем дані в позові дозволяють йому стверджувати, що його право на недискримінаційне ставлення порушено, а тому ним подано позов з метою захисту його від дискримінації з боку відповідачів при реалізації його права на отримання земельної ділянки.

Протокольною ухвалою суду від 22.02.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засідані позивач позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі та ухвалити відповідне рішення, надав пояснення аналогічні викладеним в позові.

Представник відповідача-1 у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причину неявки до суду не повідомив.

Представник відповідача-2 у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні та ухвалити відповідне рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача та проаналізувавши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що постановою Подільського районного суду міста Києва від 04 жовтня 2007 року в справі № 2-А-196/07 визнано протиправним пункт 8 рішення 6-ої сесії 24-го скликання Київської міської ради за №316/1191 від 23 грудня 2003 року «Про надання і вилучення земельних ділянок та припинення права користування землею», скасувавши його. Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення за заявою ОСОБА_1 від 17 жовтня 2001 року, яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23 жовтня 2001 року.

Також встановлено, що постановою Подільського районного суду м. Києва від 12.06.2009 в справі № 2-А-427-09 визнано протиправним та скасовано рішення ІІ сесії VI скликання Київської міської ради №789/789 від 11.12.2008 «Про розгляд заяви громадянина ОСОБА_1 17.10.2001».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.10.2011 у справі № 2а-10264/11/2670 визнано протиправною бездіяльність Київської міської ради, щодо не розгляду заяви громадянина ОСОБА_1 від 17.10.2001 про надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність (в оренду) для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 . Зобов`язано Київську міську раду прийняти рішення по заяві ОСОБА_1 від 17.10.2001, яка надійшла на розгляд до Київського міського Голови 23.10.2001 відповідно до діючого законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.08.2013 у справі № 826/8803/13-а визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 18.04.2013 року №249/9306 «Про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ».

Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 31.10.2019 у справі № 640/308/19 визнано дії Київської міської ради щодо розгляду клопотання ОСОБА_1 № 08/Д-4762 від 18.10.2018 року протиправним. Зобов`язано Київську міську раду повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 №08/Д-4762 від 18.10.2018 та надати відповідь з урахуванням всіх обставин та висновків суду, викладених у даному рішенні суду.

Постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Черноволова В.А. від 05 листопада 2008 року відкрито виконавче провадження ВП № 9820107 з виконання вказаного вище судового рішення.

Судом було встановлено, що на одну й ту саму земельну ділянку, що знаходиться на АДРЕСА_1 фактично претендують дві особи, одна фізична позивач ОСОБА_1 - хоче отримати її у власність, інша юридична - ТОВ «Альянс-буд» має намір отримати в оренду цю ж саму земельну ділянку, у зв`язку із чим обоє звернулися до органу місцевого самоврядування із відповідними заявами щодо передачі її у власність (користування), надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, укладення договору оренди, тощо. Дані обставини не заперечувалися сторонами.

Тобто обидві особи мають право на отримання цієї земельної ділянки на конкурентних засадах. Та обставина, що позивач звернувся раніше із відповідною заявою, не означає позитивного рішення про надання її останньому у власність та відсутність права на отримання її у користування ТОВ «Альянс-буд».

При цьому, ОСОБА_1 через порушення органами державної влади своїх обов`язків (невиконання рішень судів, недотримання строків розгляду його заяв та скарг, строків здійснення дозвільних процедур), вбачає в таких діях Київської міської ради та Департаменту земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради дискримінаційне ставлення при реалізації законного інтересу щодо отримання земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) ЄСПЛ наголосив на тому, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін.

ЄСПЛ неодноразово вказував, що згідно його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча, пункт 1 статті 6 ЕКПЛ зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтовування рішення може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін прот України» п. 58 рішення від 10.02.2010 р.).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Відповідно до ст. 55 Конституції України - права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно положеньст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченіКонституцієюта законами України.

Відповідно до ч.ч. 1,2ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Відповідно до п. 1,2,5-1,7 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 р. № 5207-VI(в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об?єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; пособництво у дискримінації - будь-яка свідома допомога у вчиненні дій або бездіяльності, спрямованих на виникнення дискримінації, утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.

Формами дискримінації є : пряма дискримінація,непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск.

Пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

За практикою ЄСПЛ - дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства, заява № 36042/97»). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (п.п. 48,49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява № 10441/06).

При чому, Конституційний Суд України вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 р. № 14-рп/2004).

Отже, на думку Суду, факт дискримінації - може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою/

Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року, справа № 804/2823/16, провадження № 11-433апп19.

Таким чином, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника.

Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення, а відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування.

Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов.

Отже, суд дійшов висновку, що оспорювана земельна ділянка знаходиться в комунальній власності територіальної громади міста Києва.

Судом не встановлений факт заподіяння позивачеві будь-якої дискримінації, враховуючи, що позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували наявність реальної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і противоправними діями заподіювача та вини відповідачів в її заподіянні.

В даному випадку, позивач був зобов`язаний довести суду фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація відносно мала місце, чого ним не було зроблено, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, і відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Враховуючи усе вище викладене, суд дійшов висновків про відсутність будь-якої дискримінації позивача ОСОБА_1 з боку відповідачів, а тому в задоволенні безпідставного і необґрунтованого позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, ст.ст. 3,13,16,23,1167,1173 ЦК України, ЄКПЛ, практикою ЄСПЛ, Законом України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Постановою ВП ВС від 01.04.2020 р. № 804/2823/16 (провадження № 11-433апп19), суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Київськохї міської ради, Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про дискримінацію відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому копія повного судового рішення не була вручена в день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.В. Сіромашенко