Справа № 158/3478/23 Головуючий у 1 інстанції: Костюкевич О. К.
Провадження № 22-ц/802/855/24 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О. В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Підгайцівської сільської ради, приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Базалицької Ольги Ростиславівни про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 , у зв`язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої увійшли: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; право на земельну частку (пай) землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Пальченське» Луцького району Волинської області, розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0103689.

Позивач зазначала, що вона є спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4 за заповітом, посвідченим 04 червня 1996 року Хорлупівською сільською радою Ківерцівського району Волинської області. Згідно із заповітом належний спадкодавцю ОСОБА_4 на день її смерті житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , вона заповіла своїм дітям: їй - позивачу по справі та сину ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач також зазначала, що є спадкоємцем майна за законом, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_4 вона прийняла шляхом подання заяви про прийняття спадщини до Ківерцівської державної нотаріальної контори. Водночас її брат ОСОБА_5 спадщину після смерті матері не приймав.

При зверненні в нотаріальну контору для оформлення спадщини їй було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на ім`я спадкодавця.

На даний час їй стало відомо, що відповідач ОСОБА_1 , який є її племінником сином померлого брата ОСОБА_5 , отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 липня 2023 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Базалицькою О. Р. на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (спадкова справа № 04/2023, зареєстрованого в реєстрі за №767). Вважає, що вказане свідоцтво є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки видано на підставі недійсного витягу з погосподарської книги у якому зазначено, що вказаний житловий будинок належить ОСОБА_5 , що не відповідає дійсності, оскільки будинковолодіння належало її матері ОСОБА_4 , яке вона їй заповіла.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Базалицькою О. Р. на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (спадкова справа № 04/2023, зареєстрованого в реєстрі за № 767), визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на вказаний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, а також в порядку спадкування за законом право власності на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Пальченське» Луцького (раніше Ківерцівського) району Волинської області, розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0103689) після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 червня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Базалицькою О. Р. на ім`я ОСОБА_1 на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (спадкова справа № 04/2023, зареєстрованого в реєстрі за № 767).

Визнано за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Пальченське» Луцького (раніше Ківерцівського) району Волинської області, розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ № 0103689) в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов у цій справі, оскільки не врахував, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом скасування свідоцтва про права на спадщину є неналежним, таким, що не передбачений цивільним законодавством. Вказана обставина також є підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно за позивачем.

Відзиву на апеляційну скаргу позивач не подавала.

Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 09 вересня 2003 року (а.с.6).

Згідно з довідкою Підгайцівської сільської ради Луцького району Волинської області № 54 від 16 травня 2023 року та витягу з погосподарської книги № 1 за 2013 за померлою ОСОБА_4 значиться житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , 1968 року побудови. Спадкодавець ОСОБА_4 до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала у вищевказаному житловому будинку одиноко (а.с.13, 14).

04 червня 1996 року ОСОБА_4 на випадок своєї смерті склала заповіт, яким належний спадкодавцю їй житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , заповіла своїм дітям: позивачу по справі ОСОБА_3 та сину ОСОБА_5 . Заповіт не змінено та не скасовано (а.с.17).

Як слідує з копії повторного свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 12 травня 2023 року, син спадкодавця ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер (а.с.7).

Факт родинних відносин між позивачем по справі ОСОБА_3 та спадкодавцем ОСОБА_4 , а також факт зміни прізвища позивача з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 21 березня 2014 року та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 1 від 13 листопада 2013 року (а.с.9-12).

Факт належності спадкодавцю ОСОБА_4 спадкового майна, а саме права на земельну частку (пай) землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Пальченське» Луцького району Волинської області, розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах, підтверджується довідкою Головного управління Держгеокадастру у Волинській області № 29-3-0.334-2014/2-23 від 01 червня 2023 року (а.с.16).

Постановою № 442/02-31 від 17 липня 2023 року державний нотаріус Ківерцівської державної нотаріальної контори відмовила позивачу ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця. Крім того, з постанови нотаріуса слідує, що крім ОСОБА_3 інші спадкоємці та пережиле подружжя відсутні (а.с.19).

Факт прийняття спадщини позивачем по справі ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується спадковою справою № 83 за 2004 рік. Інші спадкоємці до Ківерцівської державної нотаріальної контори за прийняттям спадщини після смерті ОСОБА_4 не звертались і свідоцтва про право на спадщину після смерті останньої не видавались (а.с.71-78).

Судом також встановлено, що 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Базалицькою О. Р. відповідачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (спадкова справа № 04/2023, зареєстрованого в реєстрі за №767), як на спадкове майно після смерті батька ОСОБА_5 (а.с.27).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що спірне будинковолодіння належало ОСОБА_4 та після її смерті спадщину прийняла позивач шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу, інший спадкоємець ОСОБА_5 спадщину після смерті матері не приймав, тому дійшов висновку, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27 липня 2023 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Базалицькою О. Р. на ім`я ОСОБА_1 на згаданий житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами підлягає скасуванню, а за ОСОБА_3 необхідно визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК України).

Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Усталеним в судовій практиці та цивілістичній доктрині є поділ недійсних правочинів на нікчемні та оспорювані.

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі №740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абз. 12 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1 та 2 ст. 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ч. 1 ст. 1301 ЦК України).

У цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування свідоцтва про право на спадщину за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 243/2499/20 (провадження № 61-17507св21).

У справі, що переглядається, апеляційним судом встановлено, що обраний позивачем ОСОБА_3 та застосований судом спосіб захисту порушеного права, суперечить закону, зокрема, статтям 16, 1301 ЦК України. При задоволенні цієї позовної вимоги суд не врахував, що у цивільному законодавстві не передбачено можливості скасування свідоцтва про право на спадщину за позовом заінтересованої особи в судовому порядку. Позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі ст. 1301 ЦК України ОСОБА_3 не заявляла, у зв`язку з чим суд першої інстанції зробив помилковий висновок про задоволення цієї позовної вимоги.

Зважаючи на наведене, колегія суддів доходить висновку, що у задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва належить відмовити, а вимога про визнання права власності за ОСОБА_3 на спадкове майно за заповітом після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є похідною, то і в її задоволенні належить відмовити.

Крім того, позивач просила у своїх вимогах визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на земельну частку (пай) у землі, що перебуває у колективній власності КСП «Пальченське» Луцького (раніше Ківерцівського) району Волинської області, розміром 2,98 в умовних кадастрових гектарах (сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВЛ №0103689) після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас суд першої інстанції визнаючи за позивачем право власності в порядку спадкування за заповітом вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки такої вимоги позивач не заявляла, та окрім того не врахував, що законодавством передбачено визнання за спадкоємцем права на земельну частку (пай), яке належало спадкодавцю, а не права власності на земельну частку (пай), тому зробив неправильний висновок про задоволення цієї вимоги. З огляду на наведене, у задоволенні вказаної позовної вимоги також належить відмовити.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи, тому з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України, його необхідно скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з наведених вище підстав.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі ухвалюється нове судове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 , тому з неї на користь відповідача ОСОБА_1 підлягають стягненню понесені останнім по справі судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 440 грн 01 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 17 червня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Підгайцівської сільської ради, приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Базалицької Ольги Ростиславівни про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 3 440 (три тисячі чотириста сорок) гривень 01 (одна) копійку.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: