Справа № 643/8693/24
Провадження № 2/643/4008/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

10.10.2024 Московський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Власенка М. В.,

за участю секретаря судового засідання Каратаєвої Я. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

06 серпня 2024 року до Московського районного суду м. Харкова засобами поштового зв`язку надійшов позов ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 , у якому позивач просить стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за кредитними договорами, а саме:

- заборгованість за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року у розмірі 135311,21 грн.;

- заборгованість за договором позики № 74476851 від 16 січня 2022 року у розмірі 2947,64 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 вересня 2021 року між ТОВ «Слон Кредит» (далі Первісний кредитор) та ОСОБА_1 (далі Відповідач або Позичальник) укладено договір про надання споживчого кредиту № 713598, в межах якого первісний кредитор надав відповідачу кредит у гривні, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки передбачені кредитним договором.

24 січня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі ТОВ «ФК «ЄАПБ», Позивач) укладено Договір факторингу № 2401-24 (далі Договір факторингу), відповідно до умов якого ТОВ «Слон Кредит» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «Слон Кредит» Права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Відповідно до Реєстру боржників від 24 січня 2024 року до Договору факторингу № 2401-24 від 24 січня 2024 року, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до Відповідача за кредитним договором в сумі 135311,21 грн., з яких: 48564,43 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 86746,78 грн. заборгованість за відсотками.

16 січня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «1 Безпечне агенство необхідних кредитів» (далі Первісний кредитор) та ОСОБА_1 (далі Відповідач або Позичальник) укладено договір позики № 74476851, в межах якого первісний кредитор зобов`язався передати позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами договору строк, шляхом їх перерахування на банківський картковий рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повернути картку ж суму грошових коштів у день закінчення строку позики або достроково, та сплатити позикодавцю плату (проценти) від суми позики. Договір позики підписано електронним підписом Позичальника, що відтворений шляхом використання Позичальником одноразового ідентифікатора.

14 червня 2021 року між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ» укладено договір факторингу № 14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» передає/відступає ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ» приймає належні ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників. За умовами вказаного договору фактор зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом, пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників, підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Відповідно до реєстру боржників № 11 від 27 жовтня 2023 року до договору факторингу № 14/06/21, ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 на суму 2947,64 грн., з яких: 2759,45 грн. заборгованість за основною сумою боргу; 188,19 грн. сума заборгованості за відсотками.

У зв`язку з чим позивач звертається до суду з позовом, у якому просить стягнути зазначену заборгованість.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2024 року прийнято позовну заяву ТОВ «ФК «ЄАПБ» до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання та встановлено сторонам строки для подання заяв по суті справи.

У позові викладено клопотання про розгляд справи без участі представника позивача, а також про те, що представник позивача не заперечує проти ухвалення судом заочного рішення у справі.

Відповідач у судове засідання не з`явився, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи. Судова повістка про виклик до суду на 10 жовтня 2024 року, а також судова повістка про виклик до суду на попереднє судове засідання та копія ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї направлені відповідачу на адресу, яка є адресою реєстрації останнього згідно отриманих судом відповідно до ст. 187 ЦПК України відомостей. Зазначені документи відповідачем не отримані, конверти повернулися до суду не врученими із зазначенням причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою». Отже, згідно п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України зазначені обставини свідчать про належне повідомлення сторони про розгляд справи. Причини неявки відповідач суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відтак, оскільки відповідач в судове засідання повторно не з`явився, причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав, а позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у матеріалах справи доказів згідно положень ст. 280, 281 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив таке.

Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно ст. 76 79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 1046 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5 7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Судом встановлено, що 24 вересня 2021 року між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту № 713598, відповідно до умов якого Товариство надало відповідачу кредит, а ОСОБА_1 зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Сума кредиту (загальний розмір) складає 62500,00 грн., строк 1096 днів, з кінцевим терміном повернення 24.09.2024 (включно) (п. 1.2 1.4).

Пунктом 1.5. договору кредиту передбачено, що відсоткова ставка за договором є фіксованою, а розмір відсоткової ставки за кредитом залежить від періоду її встановлення та складає:

- за перший день користування кредитом (включно) 25 % в день;

- за усі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту 85 % річних.

Згідно п. 2.1 договору кредиту кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування у розмірі 62500,00 гривень на поточний рахунок споживача.

Відповідно до п. 3.1. договору кредиту нарахування процентів за договором здійснюється в межах строку надання кредиту, визначеного у п.1.4. договору, на залишок заборгованості за кредитом, що вказаний у графіку платежів, виходячи з припущення, що споживач виконає свої зобов`язання на умовах та в строки, передбачені договором.

У п.10 Кредитного договору зазначені реквізити та підписи сторін.

Також в додатку № 1 до кредитного договору № 713598 від 24 вересня 2021 року сторонами договору узгоджено обчислення загальної вартості кредиту та реальна річна процентна ставка за договором.

Отже, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов висновку, що між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_1 укладений договір про надання споживчого кредиту № 713598 від 24 вересня 2021 року.

З матеріалів справи слідує, що 24 січня 2024 року між ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 2401-24, за умовами якого до останнього перейшло за плату право грошової вимоги до ряду позичальників, у тому числі й до позичальника ОСОБА_1 за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року.

Відповідно до акту прийому-передачі Реєстру Боржників та витягу з реєстру боржників від 24 січня 2024 року до вищевказаного договору, ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року до ОСОБА_1 на загальну суму 135311,21 грн., з яких: 48564,43 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 86746,78 грн. заборгованість за відсотками.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року, заборгованість за вказаним договором за період з 24.01.2024 по 30.06.2024 складає 135311,21 грн.

Таким чином, з досліджених матеріалів справи судом встановлено, що між відповідачем та ТОВ «Слон Кредит» укладено кредитний договір № 713598 від 24 вересня 2021 року, а право грошової вимоги за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року позивач набув до відповідача 24 січня 2024 року.

Суд доходить висновку, що позивач надав належні докази, які підтверджують право вимоги позивача за кредитним договором.

Водночас доказів отримання ОСОБА_1 від ТОВ «Слон Кредит» кредитних коштів та відповідно наявності заборгованості перед позивачем матеріали справи не містять.

Так, позивачем не доведено належними доказами, відповідно до умов кредитного договору № 713598 від 24 вересня 2021 року перерахування грошових коштів ОСОБА_1 від ТОВ «Слон Кредит».

При цьому зміст зазначеного договору не свідчить про факт надання кредиту відповідачу в момент його підписання, а лише вказує про можливість надання клієнту кредиту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок клієнта. Однак, будь-яких фінансово-бухгалтерських документів про перерахування кредиту на рахунок відповідача, позивачем суду не надано.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 15 грудня 2015 року у справі № 21-4266а15, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Про факт отримання та повернення коштів свідчать банківські виписки про зарахування чи повернення грошей із поточного рахунка, а також прибуткові та видаткові касові ордери в разі внесення грошей до каси підприємства.

Аналогічні за змістом правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 194/1126/18. Тобто судова практика зі спірних правовідносин є сталою і незмінною.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд, розглядаючи справу № 755/2284/16-ц (постанова від 11 вересня 2019 року), у справі № 61/16891/15-ц (постанова від 30 січня 2018 року).

Відповідно до п. 1.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, вимоги цієї Інструкції поширюються на всіх учасників безготівкових розрахунків, а також на стягувачів та обов`язкові для виконання ними. Безготівкові розрахунки перерахування певної суми коштів з рахунків платників на рахунки отримувачів коштів, а також перерахування банками за дорученням підприємств і фізичних осіб коштів, унесених ними готівкою в касу банку, на рахунки отримувачів коштів. Ці розрахунки проводяться банком на підставі розрахункових документів на паперових носіях чи в електронному вигляді. Дана Інструкція встановлює правила використання під час здійснення розрахункових операцій таких видів платіжних інструментів: меморіального ордера, платіжного доручення, платіжної вимоги доручення, платіжної вимоги, розрахункового чека, інкасового доручення (розпорядження).

Електронний розрахунковий документ, інформація в якому представлена у формі електронних даних, включаючи відповідні реквізити розрахункового документа, який може бути сформований, переданий, збережений і перетворений у візуальну форму представлення електронними засобами.

З урахуванням викладеного, належним та достовірним доказом проведення безготівкового розрахунку є відповідний платіжний документ, передбачений положеннями вказаної Інструкції, який заповнений відповідно до вимог цього нормативного документу та містить відповідні відмітки про виконання цього платіжного документу банком платника.

Згідно практики Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості.

Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів, зокрема, первинних документів (касово-бухгалтерських документів), на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року.

Розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості. Інформація, яка зазначена в розрахунку заборгованості за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був складений, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Посилання позивача на ту обставину, що він не є первісним кредитором не звільняє його від доведення належними та допустимими доказами обґрунтування заборгованості за кредитним договором та надання належних доказів. На час розгляду справи позивачем суду таких доказів не надано.

Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Дослідивши надані позивачем докази в обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає, що позивач ТОВ «ФК «ЄАПБ» як новий кредитор за договором № 713598 від 24 вересня 2021 року не довів належними та допустимими доказами отримання відповідачем кредитних коштів в передбаченому договором розмірі 62500,00 грн.

Крім того, позивачем до позовної заяви не долучено належного розрахунку заборгованості за кредитним договором № 713598 від 24 вересня 2021 року на загальну суму 135311,21 грн., зокрема, з долученого розрахунку не вбачається яким чином було розраховано заборгованість, за який саме період, яка відсоткова ставка нараховувалася при розрахунку заборгованості, що унеможливлює перевірити вірність нарахування відсотків в межах строків дії кредитного договору.

На день розгляду справи будь-яких письмових звернень до суду із зазначенням доказів, які бажає долучити позивач, або клопотань про їх витребування останній не подавав.

Відтак, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 713598 від 24 вересня 2021 року слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості за договором позики № 74476851 від 16 січня 2022 року у розмірі 2947,64 грн., суд зазначає таке.

16 січня 2022 року між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ОСОБА_1 було укладено договір позики № 74476851, відповідно до умов якого, ТОВ передало останньому у власність грошові кошти у розмірі 3150,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язаний повернути позику у день закінчення її строку надання, або достроково та сплатити відсотки за її користування в порядку та умовах, визначених даним договором.

Також, позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржників щодо стягнення заборгованості за кредитним договором надано договір факторингу № 14/06/21 від 14 червня 2021 року, укладеного між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ».

Однак, даний договір факторингу суду наданий не у повному обсязі, а саме: після аркушу під № 2, який закінчується п. 1.3, слідує аркуш під № 4, який розпочинається п. 2.1.9.; після аркушу під № 4, який закінчується п. 4.2, слідує аркуш під № 8, який розпочинається п. 9.7.

А тому, суд вважає, що договір факторингу є недопустимим доказом у справі, оскільки наданий суду не в повному обсязі.

Крім того, позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржників щодо стягнення заборгованості за кредитним договором надано додаткову угоду № 12 до договору факторингу № 14/06/2021 від 14 червня 2021 року, укладену 27 жовтня 2023 року між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ», однак зазначена додаткова угода містить пусті стрічки.

Також, на підтвердження переходу права грошової вимоги ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ» надало додаткову угоду № 2 до договору факторингу № 14/06/2021 від 14 червня 2021 року, укладену 28 липня 2021 року між ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ», акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу № 14/06/2021 від 14 червня 2021 року, однак зазначений акт містить не завершені речення та пусті стрічки.

Реєстр прав вимог боржників до договору факторингу № 14/06/2021 від 14 червня 2021 року, який є його невід`ємною частиною, суду не наданий.

Крім цього, фактично зазначений договір позики № 74476851 від 16 січня 2022 рокубуло укладено після укладення вказаного договору факторингу від 14 червня 2021 року.

З урахуванням положень ст. 513 519 ЦК України, необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 761/33403/17 (провадження № 61-12551св20).

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами перехід права вимоги за договором позики № 74476851 від 16 січня 2022 рокувід ТОВ «ФК «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» до ТОВ «ФК «ЄВРОПЕЙСЬКА АГЕНЦІЯ З ПОВЕРНЕНЬ БОРГІВ».

Крім цього, суд зазначає, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту та користування ним а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості, з підстав, указаних вище.

Відтак, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики № 74476851 від 16 січня 2022 рокуслід відмовити

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, то на підставі ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст. 4, 12, 76 81, 89, 141, 258, 259, 263 266, 268, 274, 280 282, 288, 289, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», місцезнаходження за адресою: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя Михайло ВЛАСЕНКО