ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 201/227/23

провадження № 61-698св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , відповідачі: Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Дніпропетровська обласна прокуратура, Національна поліція України, Офіс Генерального прокурора, Державна казначейська служба України,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, Національної поліції України, до якої приєдналося Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року у складі судді Батманової В. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області (далі - ГУНП в Дніпропетровській області), Дніпропетровської обласної прокуратури, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву мотивовано тим, що у кримінальних провадженнях № 0000508, № 0000739, № 0000188, № 0000851 органами досудового слідства та прокуратури не вжито належних та достатніх заходів задля притягнення осіб, винних у скоєнні злочину, до кримінальної відповідальності.

Ухилення від проведення слідчих дій органами досудового розслідування, неналежне виконання посадових обов`язків, зокрема і працівниками органів прокуратури, неналежне реагування на скарги позивача у кримінальних провадженнях стали наслідком винесення слідчим суддею ухвал зобов`язального характеру, що свідчить про бездіяльність органів дізнання, слідства та прокуратури під час досудового розслідування вказаних кримінальних проваджень.

Унаслідок бездіяльності, зокрема і процесуальних керівників, допущено неможливість встановлення місця перебування, а відтак і притягнення до кримінальної відповідальності підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, у кримінальному провадженні № 0000508.

Ураховуючи, що позивач є потерпілим у вказаних вище кримінальних провадженнях, тривала бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури перешкоджає відновленню його порушених прав (протягом більше 20 років) на повернення грошових коштів, переданих ТОВ «Правильна компанія», посадовою особою якого є ОСОБА_2 .

Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка виразилась у постійному хвилюванні та витраченому часі і ресурсах, погіршенні стану здоров`я. В результаті бездіяльності органу досудового розслідування позивач зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що тривалий час йому доводиться захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його процесуальних та інших звернень. У житті позивача відбулася вимушена зміна життєвих планів, виник штучно заподіяний утиск реалізації фундаментальної потреби особистості у власному волевиявленні та самореалізації, творчості, втіленні власних задумів та планів; утворились перепони у реалізації професійних можливостей, необхідність вимушено відстоювати свої права, відмовлятись від життєвих планів, вимушено бути залученим у процес відстоювання справедливості, що спричинило зниження якості його життя, призвело до переживання хронічного стресу, психологічного утиску, які потребували і потребують додаткових зусиль для подолання перепон, компенсації проявів нестабільності емоційно-поведінкових реакцій та ознак психологічної пригніченості, збудженості, нервозності, зумовлених стресовою ситуацією, що знаходиться в прямому причинному зв`язку із бездіяльністю органу досудового слідства.

Посилаючись на вказане вище, ОСОБА_1 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди3 605 940 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська рішенням від 05 жовтня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

У задоволені решти позовних вимог відмовив.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач довів належними та допустимими доказами той факт, що у зв`язку з тривалим часом досудового розслідування кримінальних проваджень, зокрема № 0000508, за яким досудове розслідування триває вже більше 13 років, йому як потерпілій особі завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що тривалий час йому доводиться захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його процесуальних та інших звернень. У житті позивача утворились перепони у реалізації професійних можливостей, необхідність відстоювання справедливості, що спричинило зниження якості його життя, призвело до переживання, хронічного стресу, психологічного утиску. Отже, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у визначеному судом розмірі відповідають принципам добросовісності, розумності та справедливості, та підлягають задоволенню.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Дніпропетровська обласна прокуратура, Офіс Генерального прокурора, ОСОБА_1 , Національна поліція України оскаржили його в апеляційному порядку.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 19 грудня 2023 року апеляційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, ОСОБА_1 , Національної поліції України задовольнив частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року змінив в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції не встановив та не визначив розмір моральної шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю посадових осіб в кожному з кримінальних проваджень. Тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині правового обґрунтування часткового задоволення позову.

Так, апеляційний суд керувався тим, що кримінальне провадження № 0000508 від 18 грудня 2012 року, у якому позивача визнано потерпілим, триває з 12 квітня 2010 року, тобто більше 13 років та 5 місяців (4924 дні) станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції. Апеляційний суд надав оцінку доказам у справі у їх сукупності, встановив бездіяльність органу досудового розслідування, за діяння якого від імені держави уповноважені відповідати ГУНП в Дніпропетровській області та Національна поліція України, які полягають у надмірній тривалості досудового розслідування, відсутності проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій. Враховуючи доведеність позивачем причинного зв`язку між бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування та настанням шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, апеляційний суд виснував про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000 грн.

Апеляційний суд також установив, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок протиправної бездіяльності органів Дніпропетровської обласної прокуратури у кримінальному провадженні № 0000188, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) за заявою від 25 січня 2021 року, що встановлено ухвалою слідчого судді від 16 лютого 2021 року № 201/1601/21. Окрім цього, ухвалою слідчого судді від 08 вересня 2021 року у справі № 757/25982/21-к встановлено бездіяльність прокурора Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні № 0000851, яке тривало з 14 квітня 2021 року до 09 березня 2022 року, щодо нерозгляду клопотання ОСОБА_1 від 21 квітня 2021 року й задоволено його скаргу. Враховуючи доведеність позивачем причинного зв`язку між бездіяльністю органу прокуратури та настанням шкоди, виходячи із засад розумності та справедливості, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої бездіяльністю органу прокуратури у кримінальних провадженнях № 0000188, № 0000851 у розмірі по 10 000 грн.

Водночас апеляційний суд зазначив, що не підтверджено матеріалами справи те, що кримінальне провадження № 0000739 від 02 жовтня 2020 року розслідувалось за фактом подання його заяви від 04 вересня 2015 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 219 КК України, у зв`язку з наявністю ознак в діях посадових осіб ТОВ «Правильна компанія» умисних дій, вчинених з корисливих мотивів, що призвели до стійкої фінансової неспроможності суб`єкта господарської діяльності (доведення до банкрутства). Доказів встановлення факту неправомірності дій чи бездіяльності органів досудового слідства, прокуратури, під час проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні позивач не надав. Отже, апеляційний суд не встановив завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб в кримінальному провадженні № 0000739, тому підстави для стягнення моральної шкоди в цій частині вимог позову відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року, Дніпропетровська обласна прокуратура просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14 515цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19), постановах Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19 (провадження № 61-20772св19), від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16 (провадження № 61-42166св18), від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18 (провадження № 61-10700св19), від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18 (провадження № 61-9586св19), від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18 (провадження № 61-19136св19).

Касаційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури мотивовано тим, що відшкодування моральної шкоди провадиться виключно у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, факт закриття кримінального провадження, в якому позивач є потерпілим, без доведення обставин завдання позивачу моральної шкоди таким закриттям, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року, Національна поліція України, до якої приєдналося ГУНП в Дніпропетровській області, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 712/3869/20 (провадження № 61-5621св22), від 20 грудня 2023 року у справі № 456/4738/20 (провадження № 61-11504св22).

Касаційну скаргу Національної поліції України, до якої приєдналось ГУНП в Дніпропетровьскій області, мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою правові позиції щодо неналежності відповідача Національної поліції України. Слідчими Головного слідчого управління Національної поліції України досудове розслідування кримінальних проваджень не здійснювалось. Звернення ОСОБА_1 та/або його представника щодо неналежного проведення досудового розслідування кримінальних проваджень до Головного слідчого управління Національної поліції України не надходили. Отже, Національна поліція України є неналежним відповідачем у справі.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункт 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивовано тим, що заявник просив витребувати протокол та технічний запис судового процесу, який відбувався в Жовтневому районному суді міста Дніпропетровська, що б дозволило виправити процесуальні помилки суду першої інстанції. Проте, вказане клопотання не було задоволено.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2024 року, Офіс Генерального прокурора просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог, заявлених до Офісу Генерального прокурора, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах щодо моральної шкоди, викладених у постановах Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 591/8842/21 (провадження № 61-9658св22), від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18 (провадження № 61-21157св19), від 09 листопада 2022 року у справі № 641/5005/20 (провадження № 61?19219св21); від 04 липня 2018 року у справі № 641/2328/17 (провадження № 61-7053зпв18), від 04 липня 2018 року у справі № 638/14260/16 (провадження № 61-11766св18), від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17 (провадження № 61-29382св18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17 (провадження № 61-7478св18), від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15 (провадження № 61-20721св18), від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17 (провадження № 61-42619св18), від 13 березня 2019 року у справі № 638/12193/16 (провадження № 61-18855св18), від 25 березня 2020 року у справі № 638/12794/16-ц (провадження № 61-15681св19), від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17 (провадження № 61-40338св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18 (провадження № 61-11350св19), щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень.

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами незаконності (протиправності) дій чи бездіяльності Офісу Генерального прокурора (Генеральної прокуратури України) у кримінальних провадженнях, спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між ними не надав, у зв`язку з чим не довів заподіяння йому такої шкоди Офісом Генерального прокурора. Проте, судами першої та апеляційної інстанцій не надано правової оцінки цим доводам, що стало наслідком безпідставного задоволення позову, зокрема, в частині вимог до Офісу Генерального прокурора.

Також Офіс Генерального прокурора просить розглянути справу за його участю.

Доводи інших учасників справи

У лютому 2024 року Національна поліція України подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просила залишити його касаційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість доводів позивача.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що слідчий відділ відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області (далі - СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області) здійснює досудове розслідування у кримінальному провадженні від 18 грудня 2012 року № 0000508 за частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 364 КК України (зареєстрованого за матеріалами кримінальної справи від 12 квітня 2010 року № 24-158) за фактом можливого заволодіння коштами осіб, які інвестували у будівництво Житлового комплексу «Нова Перемога» (далі - ЖК «Нова Перемога») в місті Дніпрі, шляхом шахрайства.

Старший слідчий Сисоєв Е. А. постановою від 09 листопада 2011 року визнав

ОСОБА_1 потерпілим та цивільним позивачем у кримінальному провадженні № 0000508.

Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 12 листопада 2013 року у справі № 201/12500/13 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Соловйової С. О., яка виразилась у нерозгляді клопотань про виконання процесуальних дій, задовольнив частково. Визнав бездіяльність слідчого СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Соловйової С. О. незаконною. Зобов`язав слідчого СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Оніщенко Н. С. розглянути клопотання ОСОБА_1 від 09 жовтня 2011 року та від 19 вересня 2013 року та повідомити заявника про результати розгляду клопотання у порядку, передбаченому статтею 220 КПК України. У задоволенні іншої частини вимог ОСОБА_1 відмовив.

У вказаній ухвалі від 12 листопада 2013 року, зокрема, зазначено, що бездіяльність слідчого СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Соловйової С. О. є незаконною та такою, що не відповідає вимогам статті 220 КПК України, оскільки ОСОБА_1 належним чином не було повідомлено про результати розгляду поданого ним клопотання відповідно до статті 220 КПК України.

У зв`язку з тим, що слідчий СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Оніщенко Н. С. не виконала ухвалу Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 12 листопада 2013 року, Жовтневий районний суд міста Дніпропетровська ухвалою від 02 грудня 2013 року зобов`язав слідчого СВ Жовтневого РВ Дніпропетровського МУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, у якого знаходиться кримінальне провадження, виконати ухвалу суду від 12 листопада 2013 року, розглянути клопотання ОСОБА_1 від 09 жовтня 2011 року та від 19 вересня 2013 року та повідомити заявника про результати розгляду клопотання у порядку, передбаченому статтею 220 КПК України.

Слідчий СВ Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Гришаєв П. М. постановою від 27 грудня 2018 року кримінальне провадження, зареєстроване у ЄРДР за № 0000508 від 18 грудня 2012 року, закрив у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Монич С. Ю. постановою від 23 квітня 2019 року постанову слідчого СВ Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Гришаєва П. М. від 27 грудня 2018 року про закриття кримінального провадження № 0000508 скасував, матеріали кримінального провадження направив начальнику Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для організації подальшого досудового розслідування.

Нагляд за додержанням законів під час розслідування у формі процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 0000508 забезпечується Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра. На даний час досудове розслідування триває.

Слідчий суддя Індустріального районного суду міста Дніпропетровська Марченко Н. Ю. ухвалою від 22 вересня 2020 року у справі № 202/5032/20 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність СУ ГУНП в Дніпропетровській області, яка полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР задовольнив частково. Зобов`язав уповноважену особу СУ ГУНП в Дніпропетровській області внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення за заявою ОСОБА_1 від 25 березня 2020 року, яка була отримана СУ ГУНП в Дніпропетровській області 03 квітня 2020 року. У задоволенні решти вимог скарги відмовив.

Відповідно до копії витягу з ЄРДР від 02 жовтня 2020 року до вказаного реєстру за заявою позивача 02 жовтня 2020 року зареєстровано кримінальне провадження № 0000739 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, за фактом зловживання владою посадовими особами КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради, незаконні дії яких призвели до знищення гаража ОСОБА_1 .

Слідчий СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Давидюк В. О. постановою від 08 вересня 2021 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000739 від 02 жовтня 2020 року, закрив у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

З огляду на зміст постанови слідчого СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Давидюка В. О. від 08 вересня 2021 року про закриття кримінального провадження, кримінальне провадження від 02 жовтня 2020 року № 0000739 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 364 КК України, зареєстроване за заявою ОСОБА_1 за фактом зловживання владою посадовими особами КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради, незаконні дії яких призвели до знищення гаража ОСОБА_1 .

Тобто, кримінальне провадження від 02 жовтня 2020 року № 0000739 зареєстроване у ЄРДР за заявою ОСОБА_1 не за фактом доведення до банкрутства ТОВ «Правильна компанія» (стаття 219 КК України), як зазначив у позовній заяві ОСОБА_1 , а за фактом знищення гаража позивача посадовими особами КП «Управління контролю за благоустроєм міста» Дніпровської міської ради (частина перша статті 364 КК України).

26 січня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровської обласної прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364, частиною третьою статті 365, частиною третьою статті 382 КК України, за ознаками умисного зловживання службовим становищем, умисного перевищення влади та невиконання судового рішення начальником СВ ГУНП в Дніпропетровській області.

Слідчий суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою від 16 лютого 2021 року у справі № 201/1601/21 скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої особи Дніпропетровської обласної прокуратури щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 25 січня 2021 року задовольнив частково. Зобов`язав уповноважену особу Дніпропетровської обласної прокуратури не пізніше 24 годин після отримання копії ухвали внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 25 січня 2021 року, про що надати заявнику відповідний витяг з ЄРДР. У задоволенні решти вимог скарги відмовив.

У вказаній ухвалі, зокрема, встановлено, що невнесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 порушує його права, оскільки уповноваженою особою Дніпропетровської обласної прокуратури не дотримано вимог КПК України, а відомості, які містяться в заяві, безпідставно не внесені до ЄРДР.

04 березня 2021 року відомості, зазначені в заяві ОСОБА_1 від 25 січня 2021 року щодо зловживання працівниками правоохоронного органу своїм службовим становищем, здійснення бездіяльності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесені до ЄРДР за № 0000188.

У ході досудового розслідування кримінального провадження від 04 березня 2021 року № 0000188, як свідок, був допитаний слідчий ОСОБА_4 .

За результатами проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні від 04 березня 2021 року № 0000188 слідчий третього слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань (далі - ТУ ДБР) 26 липня 2021 року виніс постанову про закриття кримінального провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

Також ОСОБА_1 звертався до Генерального прокурора України із заявою від 15 січня 2021 року про вчинення кримінального правопорушення за фактом продажу земельних ділянок з прилюдних торгів, що належали ТОВ «Правильна компанія», на які накладений арешт.

Слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ухвалою від 10 березня 2021 року у справі № 757/10807/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Офісу Генерального прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 15 січня 2021 року задовольнив. Зобов`язав уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 15 січня 2021 року та розпочати досудове розслідування, про що проінформувати заявників.

14 квітня 2021 року відомості за заявою ОСОБА_1 від 15 січня 2021 року щодо незаконного продажу майна (земельних ділянок) ТОВ «Правильна компанія», на яке накладений арешт, внесені до ЄРДР за № 0000851, що підтверджується копією витягу з ЄРДР.

СВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні від 14 квітня 2021 року № 0000851 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 388 КК України, за фактом можливих незаконних дій ДП «Сетам» щодо майна ТОВ «Правильна компанія», на яке накладений арешт.

Слідчий суддя Печерського районного суду міста Києва ухвалою від 08 вересня 2021 року у справі № 757/25982/21-к скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні № 0000851 щодо нерозгляду клопотання від 21 квітня 2021 року задовольнив. Зобов`язав прокурора Офісу Генерального прокурора або іншу уповноважену особу у кримінальному провадженні № 0000851 розглянути відповідно до статті 220 КПК України клопотання ОСОБА_1 від 21 квітня 2021 року, про що його повідомити. У разі повної або часткової відмови в задоволенні клопотання винести вмотивовану постанову, копію якої вручити ОСОБА_1 , а у разі неможливості вручення з об`єктивних причин - надіслати заявникові.

Нагляд за додержанням законів під час розслідування у формі процесуального керівництва забезпечувався Правобережною окружною прокуратурою міста Дніпра.

Під час досудового розслідування допитано як свідка ОСОБА_1 , який показав, що наприкінці 2020 року йому стало відомо, що 25 листопада 2020 року 14 земельних ділянок, які є приватною власністю ТОВ «Правильна компанія» та на які накладений арешт, нібито, продано з аукціону, проведеного ДП «Сетам».

За результатами досудового розслідування 09 лютого 2022 року слідчий СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області виніс постанову про закриття кримінального провадження № 0000851 на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду першої інстанції (з урахуванням змін за результатами апеляційного перегляду справи) та постановою апеляційного суду, враховуючи таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 як на підставу своїх порушених прав посилався на те, що в результаті бездіяльності органів досудового розслідування, надмірної тривалості кримінальних проваджень він зазнав моральних страждань, які полягали в тому, що довгий час йому доводиться захищати свої порушені права, оскаржувати дії щодо вирішення його процесуальних та інших звернень, а тому має право на відшкодування шкоди на підставі статей 23, 1167, 1173, 1174 ЦК України.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

У постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц, від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі № 646/5368/19, від 13 вересня 2023 року у справі № 757/62500/16-ц.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Підставою для цивільно?правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність держави за дії чи бездіяльність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності наявність вини посадових осіб та органів державної влади не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності та доказування інших елементів складу цивільного правопорушення.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Щодо відшкодування шкоди, завданої досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000508

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що СВ ВП №5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000508 від 18 грудня 2012 року за частиною четвертою статті 190, частиною першою статті 364 КК України (зареєстрованого за матеріалами кримінальної справи № 24-158 від 12 квітня 2010 року) за фактом можливого заволодіння коштами осіб, які інвестували у будівництво житлового комплексу «Нова Перемога» у місті Дніпрі, шляхом шахрайства. Кримінальне провадження № 0000508, у якому ОСОБА_1 визнано потерпілим, триває з 12 квітня 2010 року, тобто більше 13 років та 5 місяців (4 924 дні) станом на час ухвалення рішення судом першої інстанції 05 жовтня 2023 року.

Ухвалами слідчих суддів (від 12 листопада та від 02 грудня 2013 року у справі № 201/12500/13) встановлена бездіяльність органу досудового розслідування (слідчого) у вказаному кримінальному провадженні № 0000508. Також постановою прокурора від 23 квітня 2019 року підтверджений факт незаконного закриття цього кримінального провадження та скасовано відповідну постанову слідчого від 27 грудня 2018 року з направленням матеріалів кримінального провадження начальнику Соборного ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області для організації подальшого досудового розслідування.

У довідці щодо кримінального провадження № 0000508, складеній СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, зазначено, зокрема, що допити 58 потерпілих проводились у період з 08 червня 2010 року до 21 березня 2017 року протягом майже семи років. Відповідно до вказаної довідки у періоди з 18 липня 2013 року до 27 листопада 2015 року, з 18 квітня 2016 року до 21 березня 2017 року та з 23 березня 2017 року до 24 лютого 2023 року не вчинялось будь-яких слідчих (розшукових) дій.

На теперішній час в кримінальному провадженні № 0000508 повідомлення про підозру не складено, обвинувальний акт до суду не направлений, остаточне та законне рішення не прийнято, досудове розслідування триває. За такий строк орган досудового розслідування також не вирішив питання про закриття провадження або звернення до суду з обвинувальним актом, тощо.

Надмірна тривалість цього кримінального провадження призвела до моральних страждань потерпілого та цивільного позивача ОСОБА_1 , зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування позивачем органів досудового розслідування, неодноразового звернення у письмовому вигляді (що підтверджується численними листами-відповідями органів досудового слідства та прокуратури про стан кримінального провадження), неможливістю повноцінно здійснювати звичайну щоденну діяльність.

При визначенні розміру моральної шкоди та часткового задоволення позову в цій частині суди також врахували складність та значний об`єм матеріалів кримінального провадження № 0000508, яке згідно з довідкою начальника СВ ВП № 5 Дніпровського РУП ГУНП в Дніпропетровській області налічує 83 томи та значну кількість потерпілих, що частково обґрунтовує тривалий період розслідування.

Встановивши бездіяльність органу досудового розслідування (за діяння якого від імені держави уповноважені відповідати ГУНП в Дніпропетровській області та Національна поліція України) у кримінальному провадженні № 0000508, яка встановлена зазначеними вище судовими рішеннями та постановою прокурора, а також виражена надмірною тривалістю досудового розслідування (триває з 12 квітня 2010 року), зі встановленням протягом цього часу періодів відсутності проведення будь-яких слідчих (розшукових) дій, враховуючи доведеність позивачем причинного зв`язку між бездіяльністю службових осіб органу досудового розслідування та настанням шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди 130 000 грн.

Щодо відшкодування шкоди, завданої досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях № 0000188, № 0000851

Суди встановили бездіяльність посадової особи Дніпропетровської обласної прокуратури у кримінальному провадженні № 0000188, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 від 25 січня 2021 року, що встановлено ухвалою слідчого судді Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 16 лютого 2021 року у справі № 201/1601/21.

04 березня 2021 року відомості, зазначені в заяві ОСОБА_1 від 25 січня 2021 року, щодо зловживання працівниками правоохоронного органу своїм службовим становищем, здійснення бездіяльності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесені до ЄРДР за № 0000188. За результатами проведеного досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні СВ № 3 ТУ ДБР 26 липня 2021 року виніс постанову про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України, у зв`язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення.

Суди також встановили, що ухвалою слідчого судді встановлена бездіяльність осіб Офісу Генерального прокурора щодо невнесення відомостей до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 15 січня 2021 року щодо незаконного продажу майна (земельних ділянок) ТОВ «Правильна компанія», на яке накладено арешт.

Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року у справі № 757/10807/21-к скаргу ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора внести відомості до ЄРДР за заявою ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 15 січня 2021 року та розпочати досудове розслідування. Надалі відомості про кримінальне правопорушення внесені до ЄРДР за № 000085 14 квітня 2021 року.

08 вересня 2021 року ухвалою слідчого судді у справі №757/25982/21-к встановлено бездіяльність прокурора Офісу Генерального прокурора у кримінальному провадженні № 0000851 щодо нерозгляду клопотання від 21 квітня 2021 року про надіслання ОСОБА_1 копії процесуального рішення та задоволено скаргу ОСОБА_1 .

Таким чином, встановивши, що позивачу завдана моральна шкода внаслідок протиправної бездіяльності органів Дніпропетровської обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, враховуючи доведеність позивачем причинного зв`язку між їх бездіяльністю та настанням шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів прокуратури у кримінальних провадженнях № 0000188, № 0000851 у розмірі 20 000 грн.

Щодо відшкодування шкоди, завданої досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 0000739

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, завданої позивачеві бездіяльністю у кримінальному провадженні від 02 жовтня 2020 року № 0000739 задоволенню не підлягають, з огляду на те, що не встановлено завдання ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб в кримінальному провадженні від 02 жовтня 2020 року № 0000739, тому підстави для стягнення моральної шкоди в цій частині позовних вимог відсутні.

Суд апеляційної інстанції, зокрема, керувався тим, що не підтверджено матеріалами справи те, що кримінальне провадження № 0000739 від 02 жовтня 2020 року розслідувалось за фактом подання його заяви від 04 вересня 2015 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 219 КК України, у зв`язку з наявністю ознак в діях посадових осіб ТОВ «Правильна компанія» умисних дій, вчинених з корисливих мотивів, що призвели до стійкої фінансової неспроможності суб`єкта господарської діяльності (доведення до банкрутства). Доказів встановлення факту неправомірності дій чи бездіяльності органів досудового слідства, прокуратури, під час проведення досудового розслідування у цьому кримінальному провадженні позивачем не надано.

Отже, слід погодитися з висновком апеляційного суду про недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди у зв`язку з бездіяльністю посадових осіб в кримінальному провадженні № 0000739.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано керувався тим, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому протиправною бездіяльністю уповноважених осіб ГУНП в Дніпропетровській області, Національної поліції України, Дніпропетровської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок протиправної бездіяльності уповноважених осіб ГУНП в Дніпропетровській області, Національної поліції України, Дніпропетровської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, виходячи із встановлених фактичних обставин цієї справи, а також з огляду на презумпцію завдання шкоди, яку відповідачі не спростували, суди дійшли обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 у кримінальних провадженнях № 0000508, № 0000188, № 0000851 у визначених розмірах.

Таким чином, суд першої інстанції (з урахуванням змін за результатами апеляційного перегляду справи) та апеляційний суд дійшли обґрунтованих висновків, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ГУНП України в Дніпропетровській області, Дніпропетровської обласної прокуратури, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме стягненню з Державного бюджету України на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 150 000 грн.

Щодо касаційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури

Як на підставу касаційного оскарження Дніпропетровська обласна прокуратура послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, постановах Верховного Суду від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16, від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18.

Для визначення подібності правовідносин Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), згідно з яким на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 Верховний Суд зазначив, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання.

У постанові від 25 квітня 2019 року у справі № 704/696/16-ц Верховний Суд погодився з висновками судів про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Вказував, що позивач під час досудового слідства та протягом судового розгляду давав покази на підтвердження своєї вини й така самообмова була добровільною, завідомо неправдивою та зафіксована в матеріалах кримінальної справи. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам необхідно виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Отже, належним відповідачем у цій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди).

Вказаний правовий висновок висловлений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17, у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 340/451/18, від 11 березня 2019 року у справі № 629/795/19, від 23 вересня 2020 року у справі № 626/608/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 646/1806/18, на які також посилається заявник у касаційній скарзі.

Колегія суддів зазначає, що застосовним правовим висновком Верховного Суду є не результат вирішення справи, а висловлена правова позиція про застосування норми матеріального чи процесуального права, тому наведені вище постанови Верховного Суду не можуть бути прикладом неправильного застосування апеляційним судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, враховуючи те, що у справі, яка переглядається, на відміну від зазначених заявником справ, відповідачами є не лише Державна казначейська служба України, а й органи досудового слідства та прокуратура.

Верховний Суд неодноразово викладав висновок у подібних правовідносинах щодо стягнення шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, що резолютивна частина рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Належним відповідачем у таких справах є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не довів наявності причинно?наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю прокуратури та наявністю негативних наслідків для нього, Верховний Суд відхиляє, оскільки згідно з усталеною практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах ухвалення окремого судового рішення про визнання дій прокуратури неправомірними не вимагається.

Щодо касаційної скарги Національної поліції України, до якої приєдналося ГУНП в Дніпропетровській області

Як на підставу касаційного оскарження Національна поліція України, до якої приєдналося ГУНП в Дніпропетровській області, послалася на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 712/3869/20, від 20 грудня 2023 року у справі № 456/4738/20.

У постанові Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 712/3869/20 предметом спору є вимоги про визнання незаконним та скасування рішення міської ради та визнання незаконним і скасування запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з припиненням її державної реєстрації.

У постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 456/4738/20 предметом спору є вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю, спільним проїздом та про порушення правил добросусідства.

Посилання в касаційні скарзі Національної поліції України, до якої приєдналося ГУНП в Дніпропетровській області, на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у вказаних вище постановах Верховного Суду, колегія суддів до уваги не бере, оскільки вони не є подібними за предметом та підставами позову, матеріально-правовим регулюванням.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що Національна поліція України є неналежним відповідачем у цій справі, посилаючись на те, що кримінальне провадження № 0000508 перебувало у провадженні Головного слідчого управління МВС України.

Доводи відповідачів зводяться до того, що за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) зазначено, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави Україна, не є обов`язковою.

Держава як учасник цивільних відносин у цій справі виступає в особі органів, яких позивач зазначив порушниками своїх прав.

З огляду на викладене суди зробили правильний висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державного бюджету України, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо касаційної скарги Офісу Генерального прокурора

Підставою касаційного оскарження судових рішень Офіс Генерального прокурора зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 591/8842/21, від 19 грудня 2022 року у справі № 466/5021/18, від 09 листопада 2022 року у справі № 641/5005/20, від 04 липня 2018 року у справі № 638/14260/16, від 10 жовтня 2018 року у справі № 640/3837/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 646/5224/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 638/9055/15, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 13 березня 2019 року у справі № 638/12193/16, від 25 березня 2020 року у справі № 638/12794/16-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, від 11 вересня 2019 року у справі № 336/5519/18, щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень.

У справах № 591/8842/21, № 466/5021/18, № 638/14260/16, № 640/3837/17, № 646/5224/17, № 638/9055/15, № 638/12193/16, № 638/12794/16 підставою відмови судів у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди слугувала недоведеність позивачем заподіяння йому моральної шкоди органами досудового розслідування, виходячи з конкретних обставин справи, що не свідчить про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема, статей 23, 1173, 1174 ЦК України.

У справах № 466/5021/18, № 641/5005/20 Верховний Суд зазначив, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

Водночас у справі, яка переглядається, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суди перевірили наявність доказів, якими мають бути підтвердженні обставини справи та заподіяння позивачу моральних страждань, встановили факт протиправності дій відповідачів та наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями (бездіяльністю) працівників зазначених органів, що не свідчить про неправильне застосування судами норм матеріального права.

За обставинами наведених вище справ позивачі обґрунтовували свої вимоги про відшкодування моральної шкоди тим, що ухвалами слідчих суддів визнавалися незаконними рішення, дії та бездіяльність слідчих органів, тоді як у справі, яка переглядається, позивач обґрунтовував свої вимоги не лише окремими фактами бездіяльності органів досудового розслідування, а посилався на тривалість та неефективність їхньої роботи в цілому, з чим погодилися суди першої та апеляційної інстанцій.

Не заслуговують на увагу посилання заявника на постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 641/7772/17, оскільки суди закрили провадження в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями прокуратури з тих підстав, що такі вимоги були предметом судового розгляду, за результатами якого ухвалено рішення суду у іншій судовій справі.

Доводи касаційної скарги про те, що процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 0000508 забезпечується Дніпропетровською обласною прокуратурою, не свідчить про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень у зв`язку із зазначенням Офісу Генерального прокурора відповідачем у справі, з огляду на норми права, які регулюють спірні правовідносини, і релевантною практикою Верховного Суду щодо застосування цих норм у спірних правовідносинах. Позивач визначив відповідачем у справі, зокрема, Офіс Генерального прокурора. Через цей орган, серед інших, держава бере участь у справі як відповідач.

Інші доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Позивач як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилався на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України (судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме, що його клопотання про витребування протоколу та технічного запису судового процесу, який відбувався в Жовтневому районному суді міста Дніпропетровська, залишено апеляційним судом без задоволення, чим порушено норми цивільного процесуального законодавства.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до матеріалів справи, яка переглядається, 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, в якій, серед іншого, просив витребувати протокол та технічний запис судового процесу (а. с. 61, т. 4).

Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2023 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року у цій справі (а. с. 69, 70, т. 4).

Відповідно до статті 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Матеріали цивільної справи № 201/227/23 витребувані з Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року у зв`язку із надходженням апеляційної скарги Дніпропетровської обласної прокуратури на рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року безпосередньо до апеляційного суду (а. с. 16, т. 4).

Згідно із супровідним листом Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 01 листопада 2023 року матеріали цивільної справи № 201/227/23 у трьох томах разом із технічними записами судових засідань на 8 CD-дисках надійшли до Дніпровського апеляційного суду 06 листопада 2023 року (а. с. 17, т. 4).

Отже, оскільки на час подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції матеріали цивільної справи разом із технічними записами судових засідань перебували в апеляційному суді, відкриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , підстав для вирішення питання про витребування матеріалів справи апеляційним судом не було.

Водночас ОСОБА_1 у касаційній скарзі не зазначив, порушення яких саме норм процесуального права допустив суд апеляційної інстанції, та не навів жодного обґрунтування, яким чином це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, доводи касаційної скарги ОСОБА_1 свідчать про необґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 389 (пункт 3 частини третьої статті 411) ЦПК України.

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення спору по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судами ухвалені рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки апеляційного суду у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у вищенаведених постановах суду касаційної інстанції, на які послалися заявники у касаційних скаргах.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76?78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірили їх та обґрунтовано спростували, а тому Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявників. При цьому суд враховує, що, як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційних скарг Верховний Суд не встановив.

На думку судової колегії оскаржувані судові рішення є достатньо мотивованими.

Щодо клопотання Офісу Генерального прокурора про розгляд справи за його участю

ЄСПЛ вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення у справі «Жук проти України», заява № 45783/05, від 21 жовтня 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої, шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78, від 08 грудня 1983 року).

Проте, публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема, і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема, тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78, від 08 грудня 1983 року).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони у справі вже надали аргументи на підтвердження своїх вимог або заперечень, остання розглядатиметься без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю позивача та/або його представника у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Підстав для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін немає.

Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами у справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін судом касаційної інстанції відсутні, а тому у задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про розгляд справи у судовому засіданні за його участю необхідно відмовити.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційних скарг відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Офісу генерального прокурора про розгляд справи за його участю відмовити.

Касаційні скарги Дніпропетровської обласної прокуратури, Національної поліції України, до якої приєдналося Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області, ОСОБА_1 , Офісу Генерального прокурора залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 05 жовтня 2023 року (з урахуванням змін за результатами апеляційного перегляду справи) та постанову Дніпровського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною

і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк