ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 жовтня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/6717/23

Головуючий у першій інстанції Данько О. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/984/24

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.

секретар: Зіньковець О.О., Шкарупа Ю.В.

Позивач: ОСОБА_1

Відповідач: ОСОБА_2

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу та поділ спільного сумісного майна (суддя Данько О.В.), ухвалене о 12 год. 44 хв. в м.Борзна, повний текст рішення складено 03 травня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просила, встановити факт спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки позивачки та відповідача; визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки KIA, модель Sportage, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 1591, колір сірий, 2020 року, д.р.н НОМЕР_2 ; вказаний транспортний засіб виділити відповідачу, стягнувши з нього на користь позивачки грошову компенсацію вартості 1/2 частини в розмірі 382 485,35 грн, припинивши право спільної сумісної власності на автомобіль. Позов мотивовано тим, що сторони почали зустрічатися в липні 2012 року, а 29 червня 2015 року після закінчення навчання ОСОБА_2 переїхав жити до позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , де вони почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут. З липня 2015 року мати позивачки почала працювати в турецькому готелі, привозила сторонам подарунки, одяг, грошові кошти в доларах США. 06 грудня 2017 року матір позивачки подарувала ОСОБА_1 квартиру по АДРЕСА_2 , в якій сторони робили власними силами ремонт, а з серпня 2018 року почали її здавати в оренду, отримані кошти відкладали на купівлю транспортного засобу. Родичі, близькі, друзі, колеги сторін сприймали їх саме як подружжя, вони були знайомі з усіма родичами один одного, друзями і колегами. Внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, за час спільного проживання та за спільні кошти 08 травня 2020 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали в автосалоні в м.Києві за 18 650 доларів США автомобіль KIA Sportage, який використовувався в інтересах сім`ї. 07 липня 2021 року сторони одружилися. Оскільки титульним володільцем спірного автомобіля є відповідач, виходячи з рівності часток в об`єкті спільної сумісної власності, з метою дотримання прав сторін щодо поділу спільного сумісного майна позивачка вважає за необхідне транспортний засіб залишити у власності відповідача і стягнути з нього його 1/2 частину вартості на користь позивачки. За доводами ОСОБА_1 , вирішити питання мирним шляхом відповідач не бажає.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено; встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29 червня 2015 року по 06 липня 2021 року; визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобіль марки КІА, модель: Sportage, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1591, колір сірий, 2020 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки КІА, модель: Sportage, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1591, колір сірий, 2020 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 у сумі 382 485,35 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4361,65 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору, та 30 000 грн витрат на правничу допомогу адвоката; повернуто ОСОБА_1 з Державного бюджету України сплачений нею при поданні позову судовий збір у розмірі 536,80 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів дійшов висновку про доведеність факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жінки позивачки та відповідача у період з 29 червня 2015 року по 06.07.2021 року. Спірний автомобіль був придбаний за час спільного проживання, а тому у цьому випадку діє презумція спільності права власності на спірний автомобіль. Відповідач не надав до суду переконливих доказів того, що він придбав автомобіль за особисті кошти, які отримав від батьків, та не спростував презумпцію спільності права власності його та позивачки на вказане майно. Суд не взяв до уваги вартість автомобіля «КІА Sportage», визначену у договорі купівлі-продажу, оскільки вона не відображає вартість майна на час розгляду справи. Натомість позивачка на підтвердження вартості спірного майна надала висновок експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.02.2024 року, який враховує вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Інших доказів вартості сторони не надали, сторона відповідача клопотань про призначення експертизи не заявляла та, всупереч вимог статей 12, 81 ЦПК, не спростувала доводів позивачки щодо вартості автомобіля.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити повністю. Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не встановив факт того, що спірний автомобіль було придбано саме спільними коштами подружжя та помилково врахував лише ту обставину, що автомобіль придбаний під час проживання однією сім`єю. Суд не встановив джерело походження грошових коштів, не врахував ступінь участі кожного зі сторін у придбанні майна. За доводами відповідача, автомобіль було придбано не за кошти спільного бюджету сім`ї, а його вітчима ОСОБА_3 та матері ОСОБА_4 , якими було надано ОСОБА_2 грошові кошти у загальному розмірі 400 000 грн та 5000 доларів США у якості позики. Зазначає, що під час судового засідання сторонами було помилково вказано, що це було дарування грошових коштів, натомість між відповідачем та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 були укладені договори зворотної фінансової позики, за якими грошові кошти позичалися з відома позивачки з метою придбання спірного автомобіля і зобов`язання за якими відповідачем наразі не виконані. Вказані договори були надані ОСОБА_2 адвокату Лук`яненко Р.В., яка самовільно не долучила їх до матеріалів цивільної справи, про що відповідач дізнався тільки після ознайомлення з матеріалами справи 27 травня 2024 року. Також відповідач вказує, що судом не було надано оцінки факту наявності у нього на праві власності автомобіля марки ВАЗ 21154, 2007 року випуску, який було ним куплено 19 червня 2018 року за 83 200 грн та продано наприкінці 2018 року. ОСОБА_2 вважає, що суд помилково визнав належним і допустимим доказом висновок експерта щодо визначення середньої вартості спірного майна за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи 12 лютого 2024 року, оскільки експертом була визначена середня ринкова ціна КТЗ замість реальної ринкової вартості. Не було враховано, що автомобіль був проданий за ціною 100 000 грн. Крім того, відповідач вважає значно завищеними стягнуті з нього на користь позивачки витрати на правову допомогу, оскільки станом на 27 січня 2024 року представник позивача брала участь у трьох судових засіданнях на стадії підготовчого судового засідання, які сумарно тривали 30 хвилин, та з процесуальних документів по суті подана лише позовна заява та заява про забезпечення позову, тобто не було матеріалів, які необхідно було б адвокату опрацьовувати.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін. Позивачка вказує, що під час розгляду, дослідження письмових матеріалів в судовому засіданні 09 квітня 2024 року був присутній відповідач та його представник, які жодних зауважень, доповнень щодо недолучення доказів, а саме: договорів про зворотню фінансову позику, які були начебто укладені між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , не зазначали та не звертали увагу суду на їх відсутність та неможливість надати такі докази до суду першої інстанції під час підготовчого судового засідання та розгляду справи по суті. У судовому засіданні на запитання представника позивачки і ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , і ОСОБА_3 відповіли, що відсутні письмові докази на підтвердження суми переданих відповідачу коштів. ОСОБА_1 звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача до Ради адвокатів України із скаргою на порушення адвокатом правил адвокатської етики. Також посилається, що представник відповідача в апеляційній скарзі не наводить об`єктивних причин, які перешкоджали надати зазначені докази до суду першої інстанції. За доводами ОСОБА_1 , жодних документальних підтверджень, що кошти від продажу автомобіля ВАЗ було витрачено на купівлю автомобіля KIA Sportage, відповідач не надав. Позивачка вважає, що суд вірно не взяв до уваги визначену в договорі купівлі-продажу вартість спірного автомобіля, оскільки він не відображає вартість майна на час розгляду справи. Крім того, ОСОБА_1 звертає увагу, що матеріали справи мають підтверджуючі докази представництва її інтересів адвокатом Мозолевською В.В. в дев`яти судових засіданнях із сумарною затратою часу більше, ніж 30 хвилин, а також подання процесуальних документів, які необхідно було підготувати та подати.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказування не можуть ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_2 з 29 червня 2015 року по 06 липня 2021 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, взаємні права та обов`язки. Зазначені обставини визнаються сторонами, отже в силу положень ч.1 ст.81 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

07 липня 2021 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 вересня 2023 року (а.с.216, 217-218 т.2). Прізвище ОСОБА_1 після розірвання шлюбу змінено на дошлюбне ОСОБА_6 .

Згідно з ч. 4 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до правил ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, вони мають рівні права на зазначене майно.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК).

Згідно з правилами частин 12 ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Законодавством передбачено рівнозначну презумцію віднесення придбаного під час шлюбу майна, придбаного жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, до спільної власності.

Якщо майно придбане подружжям під час шлюбу чи жінкою та чоловіком в період проживання однією сім`єю, то реєстрація прав на нього ( транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумцію належності його до спільної сумісної власності. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на його особисті кошти, не буде належно підтверджена, презумція права спільної сумісної власності подружжя залишається непохитною.

Отже, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя чи ту особу, яка заперечує проти належності майна до об`єктів спільної сумісної власності подружжя чи осіб, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

08 травня 2020 року на ім`я ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки КІА, модель: Sportage, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1591, колір сірий, 2020 року випуску, державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 (а.с.78 т.2). Згідно з видатковою накладною №hk25257986 від 08 травня 2020 року вартість зазначеного автомобіля становить 462 270,90 грн, які було сплачено ОСОБА_2 (а.с.64, 66 т.3).

07 травня 2020 року ОСОБА_2 сплачено страхові платежі у розмірі 15 174 грн та 583 грн (а.с.96, 97 т.2).

Позивачка зазначає, що автомобіль було куплено на спільні кошти, які позивачка та відповідач заощаджували та збирали на придбання автомобіля, в тому числі кошти були отримані від здачі в оренду квартири по АДРЕСА_2 , що належить їй на праві власності, коштів наданих її матір`ю ОСОБА_7 .

Оставини на які посилається ОСОБА_1 , підтверджені допитом позивачки в якості свідка, поясненннями її матері ОСОБА_7 , свідоцтвом про право власності на квартиру, грошовим переказом на суму 2000 доларів США.

Відповідач в суді першої інстанції повідомляв суд про те, що автомобіль куплений за кошти, які були надані йому вітчимом ОСОБА_3 та матір`ю ОСОБА_4 , а не за спільні з позивачкою кошти.

Доказами на підтвердження своєї позиції щодо джерела походження коштів на придбання спірного автомобіля відповідач зазначав особисті пояснення надані ним ним в якості свідка та пояснення свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Матеріалами справи доводиться, що з 20 липня 2015 року відповідач працював в КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» на посаді брата медичного відділення інтенсивної терапії загального профілю. Позивачка із серпня 2015 року працювала на посаді медичної сестри у Київській міській клінічній лікарні №8, а згодом у КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Подільського району м. Києва. З вересня 2015 ОСОБА_1 почала навчатись у Київському національному торговельно-економічнному університеті. Який закінчила у 2020 році. З 2018 року позивачка не працювала.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на підставі договору дарування від 06.12.2017 позивачці належить квартира у АДРЕСА_2 (а.с. 130-132 тому 1)

01.06.2018 позивачка отримала від матері ОСОБА_7 міжнародний переказ коштів у сумі 2000 долларів США, що на момент переказу було еквівалентно 52244,52 грн.(а.с. 207 тому 2).

Згідно інформації Головного управління держпродспоживслужби у Чернігівській облсті за ОСОБА_3 , до 22.04.2019 був зареєстрований трактор колісний МТЗ-80, д.р.н. НОМЕР_3 та до 03.05.2019 за ним був зареєстрований трактор колісний XINGTAI XT-220 д.р.н. НОМЕР_4 . З 20.05.2019 за ОСОБА_3 зареєстрований трактор колісний JINMA JM-244E 2018 року випуску (а.с. 232 тому 2; а.с. 60, 62 на звороті тому 3).

У 2016 році сума виплаченого ОСОБА_3 доходу становила 25837,26 грн.; у 2017 65731,09; у 2018- 83533,20; у 2019 128278,93; у 2020 74559,98 грн. (а.с. 91-95 тому 3).

07.05.2020 ОСОБА_4 перерахувала ОСОБА_2 20100,50 грн. (а.с. 65 тому 3)

Протягом 2015-2020 років доходи ОСОБА_2 складалися із заробітної плати за основним місцем роботи КНП «Київська міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги», а саме: за 2015 рік становили 13951,27 грн., за 2016 рік 45536,99 грн., за 2017 65935,74 грн., за 2018 рік 67481,33 грн., за 2019 рік 98062,47 грн., за 2020 140176.91 грн. (а.с 25; 27-31 тому 3).

Аналізуючи досліджені докази, позицію сторін, норми права, що регулюють спірні правовідносини, обставини справи, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний автомобіль був придбаний за час спільного проживання, а тому на таке майно поширюється презумпція спільного права власності. Відповідач не спростував належними, допустимими та достатніми доказами, що автомобіль марки КІА, модель: Sportage був куплений ним за особисті кошти, які він отримав від відчима та матері. Наданими відповідачем доказами не доводиться, що у сім`ї ОСОБА_8 на момент придбання автомобіля були достатні кошти, які могли ними бути надані ОСОБА_2 для придбання спірного автомобіля. Пояснення останніх надані ними в якості свідків не можут бути покладені в основу судового рішення, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є родичами відповідача. Крім того, покази свідків можуть бути взяті судом до уваги у сукупності з іншими доказами, які ОСОБА_2 суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що через не професійне надання правничої допомоги адвокатом Лук`яненко Р.В. не було долучено до матеріалів справи договори зворотньої фінансової позики, які були надані відповідачем адвокату на підтвердження отримання коштів на придбання автомобіля в позику і як наслідок, не надання належної оцінки судом наявним письмовим доказам на підтвердждення придбання спірного автомобіля не за спільні кошти сім`ї, а за особисті кошти відповідача не заслуговують на увагу суду.

Відповідно до приписів ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше , як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Статтєю 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватись процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідач ОСОБА_2 був присутнім у судових засіданнях, допитувався судом першої інстанції в якості свідка і не скористався своїм правом повідомити суд про наявність письмових доказів. Навпаки пояснював про відсутність письмового підтвердждення факту передачі йому коштів відчимом та матір`ю. Допитані в якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були попереджені про кримінальну відповідальність та також надаючи пояснення зазначали про відсутність письмових доказів на підтвердження факту передачі ОСОБА_2 грошових коштів.

Доказів звернення ОСОБА_2 до Ради адвокатів щодо непрофесійного надання правничої допомоги адвокатом Лук`яненко Р.В. матеріали справи не містять.

Згідно ст. 367 ч.3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Отже, колегія суддів апеляційного суду критично відноситься до позиції відповідача щодо непрофесійних дій адвоката Лук`яненко Р.В. та не вбачає поважності причин щодо не надання письмових доказів у справі відповідачем та виняткового випадку для приєднання до матеріалів справи нових доказів на стадії апеляційного розгляду справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції наявності у відповідача на праві власності автомобіля марки ВАЗ 21154 2007 року випуску, який він продав наприкінці 2018 року та повернення виручених за нього коштів вітчиму ОСОБА_3 та повторне отримання цих коштів у позику, також не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки доказів повернення коштів та доказів їх повторного передавання відповідачу в позику матеріали справи не містять, як і не мстять доказів на підтвердження вартості цього автомобіля за ціною у розмірі 83200 грн.

Позивачка заявила вимогу про визнання автомобіля марки КІА, модель: Sportage, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1591, колір сірий, 2020 року випуску, державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 спільним сумісним майном. Суд першої інстанцій цю вимогу задовольнив.

Колегія суддів апеляційного суду вважає такий висновок помилковим, а обраний позивачкою спосіб захисту своїх прав неефективним.

Зазначений висновок узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 року у справі № 523/14489/15-ц

Так , Верховний суд зазначив, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачкою позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивачки однією сім`єю з колишнім чоловіком як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з 29 червня 2015 року по 06 липня 2021 року

Оскільки колишній чоловік не спростував презумпції спільної сумісної власності на автомобіль марки КІА, модель: Sportage, суд першої інстанції правильно поширив режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про визнання цього об`єкту спільним сумісним майном.

Відповідно до частин 1 2 ст. 364 ЦК співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на отримання від інших співвласників грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Згідно з правилами частин 12 ст. 74 СК, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю.

Відповідно до відповіді Головного сервісного центру МВС на адвокатський запит 14 вересня 2022 року територіальним сервісним центром №8044 РСЦ ГСЦ МВС в м.Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу КІА Sportage, 2020 року випуску, який з 08 травня 2020 року належав ОСОБА_2 , на нового власника ОСОБА_9 на підставі укладеного 14 вересня 2022 року договору купівлі-продажу транспортного засобу (а.с.23-24 т.3). Ціна транспортного засобу за домовленістю сторін договору визначена у розмірі 100 000 грн.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 заявляла вимогу про виділення спірного транспортного засобу ОСОБА_2 . Суд першої інстанції задовольнив зазначену вимогу. З даним висновком колегія суддів апеляційного суду не погоджується, оскільки на момент звернення до суду з позовом спірний автомобіль було продано і позивачка не оспорює даний правочин, тому виділення транспортного засобу ОСОБА_2 буде порушенням права нового власника автомобіля.

Оскільки відповідач розпорядився спірним майном на власний розсуд, без згоди позивачки, тому остання має право на грошову компенсацію ? вартості спірного транспортного засобу.

У випадку відчуддження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями ( технічними характеристиками) майна на час розгляду справи, такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Скду у постанові від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц. Така позиція є сталою при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1 3 ст. 89 ЦПК).

На підтвердження вартості автомобіля позивачем надано висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи від 12.02.2024 року № ВЕ-03/24, за яким середня ринкова вартість колісного транспортного засобу марки КІА, модель: Sportage, номер шасі: НОМЕР_1 , об`єм двигуна: 1591, колір сірий, 2020 року випуску, державний реєстраційний номер: НОМЕР_2 станом на дату проведення експертизи становить 764970,70 грн.

Даний висновок складений судовим експертом Семенченко П.О., який є сертифікованим судовим експертом та попереджений про кримінальну відповідальність передбачену за ст.ст. 384,385 КК України.

Інших доказів вартості спірного автомобіля сторони не надали, сторона відповідача клопотань про призначення експертизи не заявляла та, всупереч вимог ст.ст. 12,81 ЦПК України, не спростувала доводів позивачки щодо вартості автомобіля.

Суд першої інстанції поклав даний висновок в основу визначення вартості автомобіля та визначення розміру компенсації за частку у спільному майні.

Відповідачем не надано суду апеляційної інстанції жодних доказів, що перешкоджало або унеможливлювало йому здійснити його право на подання клопотання про призначення судової транспортно-товарознавчої експертизи в суді першої інстанції.

Призначення експертизи в рамках апеляційного перегляду буде порушення принципу змагальності сторін .

Крім того, відповідач звертаючись до суду з апеляційною скаргою не позбавлений був можливості надати висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи на спростування вартості спірного автомобіля, який було взято судом першої інстанції. Посилання на наявність визначеної вартості автомобіля у договорі купівлі-продажу не може бути взято за основу визначення його вартості,оскільки зазначений договір був укладений між відповідачем та знайомою його батьків, а також не може бути підставою для призначення експертизи на стадії апеляційного розгляду справи.

Виходячи з вище зазначеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення відповідачу спірного автомобіля з ухваленням нового рішення в цій частині, про відмову в задоволенні зазначених вимог.

Судові витрати складають судовий збір та витрати, пов`язані з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 сплатила судовий збір за розгляд спрви судом першої інстанції в сумі 6792,84 грн. Відповідач оскарджуючи судове рішення суду першої інстанції сплатив до суду за апеляційний перегляд судового рішення 7347,68 грн.

При цьому сторони у справі сплачували судовий збір за одну майнову вимогу та одну немайнову вимогу. Враховуючи що вимоги позовної заяви про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, як чоловіка та жітки; визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля марки КІА, модель: Sportage та виділення цього майна ОСОБА_2 є однорідною немайновою вимогою, яку суд задовольнив, перерозподіл судового збору судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, потрібних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта - шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про не застосування судом першої інстанції принципу співмірності та справедливості щодо визначення розміру судових витрат. Визначений судом до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30000 грн вважає значно завищеним.

Колегія суддів апеляційног суду вирішуючи питання співмірності стягнутих витрат на професійну правничу допомогу враховує наступне:

Між позивачкою ОСОБА_1 та адвокатом Мозолевською В.В. було укладено договір про надання правової допомоги №12/ІАД від 16 серпня 2022 року( а.с. 21-29 т.1) на підставі якого видано ордер № 1361180. ( а.с.31т.1)

Додатковою угодою до договору про надання правової допомоги від 27.01.2024 року сторони передбачили, що клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання щодо надання правової допомоги з написання, оформлення, подачі позовної зави до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу; написання, оформлення клопотань про доручення доказів, інших клопотань; опрацювання документів, долучених доказів, які подані стороною відповідача по справі; представництво інтересів позивача у Борзнянському районному суду Чернігівської області. Загальна вартість наданої правової допомоги становить 60000 грн. ( а.с.243 т.2)

Згідно з звітом № 1 від 27.01.2024 року адвокатом були виконані роботи з оформлення, подачі позовної зави до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без укладення шлюбу; написання, оформлення клопотань про доручення доказів, інших клопотань; опрацювання документів, долучених доказів, які подані стороною відповідача по справі; представництво інтересів позивача у Борзнянському районному суду Чернігівської області які згідно акту прийомки-передачі були прийняті замовником. ( а.с. 240-242 т.1)

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 27/01/2024 року адвокат Мозолевська В.В. прийняла від ОСОБА_1 кошти в сумі 60000 грн. ( а.с.244 т.2

Позивачка направила на адресу відповідача докази понесення нею судових витрат. ( а.с. 252 т.2)

В судовому засіданні суду першої інстанції відповідач заперечував проти розміру судових витрат понесених позивачкою.

З досліджених в судовому засіданні матеріалів справи вбачається, що педставником позивача було: оформлено та подано позовну заяву та заяву про збільшення позовних вимог, заяву про забезпечення позову, подано клопотання про стягнення судових витрат, про доручення доказів, про виклик свідків, про розгляд справи в режимі відеоконференції, , а також адвокат приймала участь у судових засіданнях, а саме 27.12.2023 року з 09:48:45 до 10:31:07; 09.01.2024 року з 10:27:39 до 11:15:55; 30.01.2024 з 09.40:09 до 10:46:13; 22.02.2024 року з 09.42.07 до 10:38:46; 29.02.2024 року з 10:40:03 до 12:53:04; 13.03.2024 року з 08:36:27 до 10:59:12; 19.03.2024 року з 12:58:29 до 15:31:43; 09.04.2024 року з 08:28:15 до 11:47:20; 23.04.2024 року з 09:43:08 до 12:48:26.

Визначивши розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами, суд першої інстанції вірно визначився з їх розміром, а доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 23 квітня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та виділення відповідачу спірного автомобіля - скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 3 жовтня 2024 року.

Головуючий: Судді: