головуючий у суді І інстанції Ключник А.С.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визначення порядку користування земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визначення порядку користування земельною ділянкою.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без розгляду.

У задоволенні клопотання адвоката Павлової Н.Є. про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павлова Н.Є. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови про стягнення з позивача судових витрат понесених відповідачем та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви та стягнення з позивача 83 000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в оскаржуваній ухвалі суд загально послався на те, що судом не встановлено будь-яких неправомірних дій позивача та його представника, однак в оскаржуваній ухвалі суд не зазначив чому правомірними діями позивача є: заявления позивачем позовної вимоги, у справі, де померла одна з третіх осіб, співвласниця будинку і землі ОСОБА_4 ; не залучення позивачем всіх дійсних співвласників ділянки; заявления позивачем заяви про зміну одночасно предмету і підстави позову у судовому засіданні 15 січня 2024 року; ігнорування позивачем листа від відповідача щодо вирішення питання по суті в позасудовому порядку, хоч суд наполегливо рекомендував таке вирішення сторонам; неявка позивача та його представника в судові засідання 25 травня 2024 року, 26 червня 2024 року, 27 травня 2024 року без надання доказів причин поважності такої неявки.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павлова Н.Є. просила скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині відмови про стягнення з позивача судових витрат, понесених відповідачем та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення заяви та стягнення з позивача 83 000 грн.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу.

Клопотань про відкладення розгляду справи до Київського апеляційного суду не надходило, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого додаткового судового рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та визначення порядку користування земельною ділянкою залишено без розглядуна підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Павлова Н.Є. до ухвалення вказаного судового рішення звернулась до суду з заявою про встановлення факту зловживання позивачем процесуальними правами, залишення без розгляду позовної заяви та стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 83 000 грн (а.с.210-234, Т.1).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України, у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог ч. 9 ст. 141 цього Кодексу.

Згідно ч. 9 ст. 141 ЦПК України, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у разі необґрунтованих дій позивача, таких як зловживання процесуальними правами, виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами маємо розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Згідно з частиною п`ятою статті 142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, для стягнення компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідач повинен довести, що позовна заява залишена без розгляду внаслідок необґрунтованих дій позивача. Саме по собі звернення позивача до суду за захистом порушеного права не може свідчити про зловживання процесуальними правами, а дії, направлені на захист свого права, не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок відшкодування понесених витрат на правову допомогу.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Разом із цим, залишення заяви без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача - це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 741/1681/17 Верховний Суд зазначив, що законодавець, гарантуючи особам право на звернення до суду за захистом та право на позов, передбачив компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача (ч.5 ст.142 ЦПК України). При цьому звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим ст. ст. 55, 124 Конституції України, та є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову, а добросовісні дії позивача спрямовані на захист його порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист. Таким чином, саме по собі звернення з позовом до суду не свідчить про необґрунтованість дій позивачів, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивачів, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необґрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Верховний Суд у постанові від 31 серпня 2021 року у справі № 570/5535/17 (провадження № 61-6076св21) зазначив, що на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю потрібно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

У постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 757/23967/13-ц (провадження № 61-17220св18) Верховний Суд зазначив, що залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача є негативним правовим наслідком для позивача у випадку зловживання ним своїми процесуальними правами. Суд зобов`язаний присікати недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема, забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 грудня 2022 року у справі № 910/12184/20 вказав, що неявка повноважного представника позивача, належно повідомленого про час і місце розгляду справи, у судове засідання у разі неподання позивачем заяви про розгляд справи за його відсутності та неповідомлення причин такої неявки можуть кваліфікуватися як необґрунтовані дії у розумінні частини п`ятої статті 130 ГПК України. При цьому саме на позивача покладається обов`язок доведення неможливості вчинення ним відповідних процесуальних дій.

З огляду на наведене, ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом, створив відповідачу ОСОБА_1 умови, які викликали необхідність його звернення до АО «АТТОРНЕЙС», витрачання власного часу та коштів, проте сторона позивача не з`являлась у судові засідання, що свідчить про недобросовісні дії з боку сторони позивача.

Подальше залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою сторони позивача свідчить, що сторона позивача вийшла за межі дійсного змісту свого права та вчинила необґрунтовані дії, чим порушила охоронюваний законодавством баланс між сторонами спору, який має на меті забезпечення збереження майнових прав та інтересів сторони, яка потерпає від фінансових збитків.

Відповідно до матеріалів справи у судові засідання, призначені на 28 травня 2024 року, 26 червня 2024 року та 25 липня 2024 року, позивач та його представник не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили (а.с. 195, 204, 211, Т.1).

Таким чином, колегія суддів вважає, помилковим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку із тим, що під час розгляду клопотання адвоката Павлової Н.Є. про стягнення з позивача судових витрат понесених відповідачем судом не встановлено будь-яких неправомірних дій позивача та його представника.

Перевіряючи наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

Враховуючи ст. 28 Правил адвокатської етики необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат, незалежно від юрисдикції спору, є: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг з їх детальним описом; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо) (висновки, викладені Верховним Судом у постановах у справах № 821/227/17, № 726/549/19, № 810/3806/18).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Павловою Н.Є. до суду надано наступні документи: докази направлення примірника клопотання з додатками позивачу; докази направлення примірника клопотання з додатками адвокату позивача; акт надання послуг від 29 лютого 2024 року; акт надання послуг від 25 березня 2024 року; акт надання послуг від 22 квітня 2024 року; акт надання послуг від 15 травня 2024 року; акт надання послуг від 28 травня 2024 року; акт надання послуг від 26 червня 2024 року; платіжне доручення вхідне від 6 грудня 2023 року; платіжне доручення вхідне від 2 березня 2024 року; платіжне доручення вхідне від 23 березня 2024 року; платіжне доручення вхідне від 21 травня 2024 року; платіжне доручення вхідне від 8 червня 2024 року; платіжне доручення вхідне від 14 червня 2024 року.

Як вбачається із актів надання послуг, вони були складені на підставі договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2023 року № 1111/1. Також, із платіжних доручень вбачається, що оплата послуг адвоката була здійснена на підставі договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2023 року № 1111/1.

В той же час, матеріали справи не містять самого договору про надання правової допомоги від 11 листопада 2023 року № 1111/1, який є обов`язковим переліком документів на підтвердження відповідних витрат.

В суді апеляційної інстанції адвокату Павловій Н.Є. було запропоновано надати для огляду договір про надання правової допомоги, на що адвокат повідомила, що не вважає обов`язковим надання такого договору, оскільки у підтвердження своїх повноважень вона надала суду ордер.

З огляду на викладене, заява про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, оскільки адвокатом не надано договір, який містить умови порядку щодо нарахування витрат на правничу допомогу, що позбавило суд перевірити достовірність таких витрат, відтак їх обґрунтованість.

За таких підстав ухвала суду першої інстанції підлягає відповідній зміні, в частині мотивів для відмови у задоволенні заяви.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 25 липня 2024 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу змінити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови виготовлено 3 жовтня 2024 року.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба