Справа № 201/5509/24
Провадження № 2/201/2742/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

02 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд

міста Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,

при секретарі Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій позивача.

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 15 травня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

У поданому позові позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті його рідного дядька ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , якій належала квартира АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 , двоюрідний брат померлої, звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Другим спадкоємцем був ОСОБА_3 , двоюрідний брат померлої. Не встигнувши прийняти спадщину, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька ОСОБА_2 , якій було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки позивач залишився єдиним родичем ОСОБА_3 , який має право на спадкування за законом залишеної 1/2 частини спадкової квартири, він вважає себе таким, який прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 травня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 17 травня 2024 року було відкрито провадження у даній цивільній справі.

Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Житомирської міської ради щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача.

До суду 22 травня 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача.

Ухвалою судді від 05 вересня 2024 року у задоволенні клопотання адвоката Туманова С.Г. про залучення ОСОБА_6 в якості третьої особи у даній цивільній справі було відмовлено.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, відзив на позов не надала.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини встановленні судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 була власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності № 233п-59 від 20 лютого 1997 року, виданим Виконкомом міської Ради народних депутатів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді зазначеної квартири.

Єдиними спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є її двоюрідні брати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 31 жовтня 2005 року у справі № 2-741/2005, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області, справа № 873 від 27 квітня 2006 року та ухвалою апеляційного суду Автономної республіки Крим від 18 жовтня 2007 року (в статусі суду касаційної інстанції) встановлені обставини, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 є двоюрідними братами померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , що підтверджується актовими записами, довідкою та рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 17 березня 2005 року. Також вказаним рішенням встановлено, що частки названих спадкоємців є рівними.

09 червня 2006 року ОСОБА_5 подав заяву про прийняття спадщини на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_4 , що підтверджується заявою державному нотаріусу Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 09 червня 2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , актовий запис № 99.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є його рідний син, позивач по справі ОСОБА_1 .

29 листопада 2011 року ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений Державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. реєстр № 2-3644, на ім`я ОСОБА_1 .

Позивач прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 15 вересня 2015 року.

У зв`язку з відмовою Центру з надання адміністративних послуг виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області щодо реєстрації за позивачем права власності на квартиру АДРЕСА_1 , позивач звернувся з позовною заявою до суду.

Рішенням Жовтневого районного суду від 11 серпня 2023 року у справі № 201/7667/22, яке набуло чинності 24 січня 2024 року було встановлено, що позивач ОСОБА_1 , рідний син ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті батька, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 15 вересня 2015 року, і є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2024 року речове право на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за позивачем.

Також судом встановлено, що ОСОБА_3 , спадкоємець іншої 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 помер. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини звернулась його донька, відповідач по справі, ОСОБА_2 .

Постановою Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 13.11.2013 року відповідачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я ОСОБА_3 , після померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_4 , оскільки документів, які долучені до матеріалів спадкової справи неможливо встановити родинний зв`язок ОСОБА_3 та спадкодавця ОСОБА_4 , оскільки відсутні докази на підтвердження родинного зв`язку між одним з батьків ОСОБА_3 : ОСОБА_7 мати або ОСОБА_8 з ОСОБА_9 або ОСОБА_10 .

Жовтневим районним судом міста Дніпропетровська, провадження № 22-ц/803/309/19 справа № 201/574/17, визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , та після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Натомість, Дніпровським апеляційним судом своїм рішенням від 05 лютого 2019 року, рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 листопада 2017 року - скасовано. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Ширяєва Олена Володимирівна про визнання права власності відмовлено.

Вказане рішення суду відповідачем не оскаржувалось.

У зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що спадщина у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 не перейшла від ОСОБА_3 до відповідача.

Відтак позивач, ОСОБА_1 лишився єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який має право на спадкування за законом 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , та оскільки на момент смерті ОСОБА_3 позивач проживав з ним в даній квартирі, то фактично прийняв спадщину в силу ст. 1268 ЦК України. Дана обставина підтверджується актом від 29.03.2024р., затвердженого сусідами та комунальним підприємством «Жилсервіс 5» ДМР.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Положеннями частини 1 статті 1218 ЦК Українивизначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Відповідно до ст.ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно із ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття.

В силу ч. 1 ст. 1268, ч. 1,5 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ст. 1296ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч.5 ст.1268 Цивільного Кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким у відповідності з ч.2 ст.1220 ЦК України вважається день смерті спадкодавця.

Узагальнивши судову практику Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числа й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).

Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України, у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа.

Верховний суд в своїй постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 (провадження № 61-15380св20) зазначив, що лля вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.

Статтею 29 ЦК України в редакції, чинній на час відкриття спадщини, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції положень Закону, що діяли на час виникнення спірних правовідносин) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17 (провадження № 61-39308св18).

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені вКонвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод 1950р., зокрема, в ст. 1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст.9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Оскільки судом встановлено і не спростовано матеріалами справи, що на час відкриття спадщини позивач ОСОБА_1 та спадкодавець, ОСОБА_3 проживали разом, що є підставою для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України, позовна заява підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-81, 89, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.С. Федоріщев