К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 жовтня 2024 року місто Київ

справа № 757/47134/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/6528/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду міста Києва у складі судді Литвинової І.В. від 16 листопада 2023 рокуу справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Позняки-Автосервіс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ТОВ "Позняки-Автосервіс" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 7 листопада 2023 року, просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь суму інфляційних втрат - 4 348, 17 грн, три проценти річних - 1 086, 89 грн, пеню - 12 781,40 грн, судовий збір - 2 684 грн і витрати на правничу допомогу - 13 800 грн.

Позов мотивувало тим, що відповідач є власником двох машиномісць АДРЕСА_1 , у якому позивач надає послуги з обслуговування й участі у витратах з утримання підземної автостоянки і прилеглої території. Водночас відповідач з травня 2021 року неповно оплачує отримані послуги, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Позняки-Автосервіс"суму інфляційних втрат - 4 348,17 грн, три проценти річних - 1 086,89 грн, пеню - 12 781,40 грн, судовий збір - 2 684 грн, витрати на правничу допомогу - 13 800 грн.

Своє рішення місцевий суд мотивував тим, що з 1 лютого 2019 року діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 410 грн щомісячно, з 1 вересня 2021 року - 580 грн щомісячно, а з 1 грудня 2022 року - 750 грн щомісячно (діючий тариф).

Відповідач не надав позивачеві на пропозицію останнього підписаного примірника додаткової угоди про внесення змін до договору № 1-07-112А/СТ13 від 1 липня 2004 року (про зміну тарифу на обслуговування машиномісця). Інформація про підвищення тарифів завчасно доводилась до власників машиномісць, шляхом розміщення відповідних оголошень на стоянці (паркінгу) і заперечень щодо нових тарифів відповідач на адресу позивача не направляв.

Однак, відсутність укладеного договору та додаткових угод не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісць, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення, тощо, які здійснюється для власників усіх машиномісць одночасно).

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості у зв`язку з несплатою відповідачем грошових коштів за надані позивачем послуги з утримання машиномісць АДРЕСА_1 , у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 1 жовтня 2023 року становила 27 940 грн, але яка була погашена боржником після подання позовної заяви до суду. Решта нарахувань (штрафних санкцій) відповідачем не сплачено і не спростовано правомірність їх нарахування.

Суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з утримання машиномісця, послуг із забезпечення пропускного режиму до паркінгу та здійснення функцій управління, є грошовими зобов`язаннями.

Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Так само суд уважав правомірним нарахування пені за несвоєчасне виконання обов`язку зі сплати послуг.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову; здійснити новий розподіл судових витрат, стягнувши з позивача на користь відповідача сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Посилається на те, що відповідач не має жодних прав та обов`язків за Договором № 2 та Додатковою угодою № 1 від 1 вересня 2021 року, оскільки зазначені документи сторонами не підписані і будь-яких прав та обов`язків не породжують.

Водночас зазначає, що усвідомлюючи ту обставину, що власність зобов`язує, відповідач, дізнавшись про існування в нього боргу з оплати наданих позивачем послуг, відразу сплатив всю суму заборгованості в розмірі 27 940 грн.

Проте позивач крім основного боргу заявив вимоги про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені. Відповідач зазначає, що згідно з постановою КМУ від 05 березня 2022 року № 206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" заборонено нараховувати та стягувати неустойку, інфляційні нарахування та проценти річних, нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Посилається також на те, що позивач не надав розрахунку заборгованості за статтею 625 ЦК України а умови Договору № 2 взагалі не містять обов`язку зі сплати штрафних санкцій.

Заперечує також проти стягнення з нього витрат на правничу допомогу в розмірі 13 800 грн, оскільки справа є незначної складності з усталеною судовою практикою. Зазначає, що на підтвердження розміру понесених витрат сторона позивача надала лише акт приймання-передачі наданих послуг без обґрунтування їх вартості.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2024 року надійшов відзив ТОВ "Позняки-Автосервіс"в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що норми закону (статті 625 ЦК України) мають пріоритет над підзаконним нормативно-правовим актом (Постановою КМУ від 5 березня 2022 року № 206), а тому суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача інфляційні втрати, три проценти річних та пеню. Зазначає, що витрати на правничу допомогу складаються з фіксованого розміру гонорару адвоката, що в повній мірі відповідає вимогам закону та не вимагає додаткового обґрунтування.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , площею 14, 40 м?, та машиномісця № НОМЕР_2 , площею 14,8 м?, у підземній автостоянці секції "А" за адресою: АДРЕСА_1 .

1 липня 2004 року між ТОВ "Позняки-Автосервіс" та ОСОБА_1 укладено договір № 1-07-112А/СТ13 про надання послуг з обслуговування і участі у витратах з утримання підземної автостоянки і прилеглої території, у пункті 1.2 якого власник машиномісця зобов`язався сплачувати послуги виконавця з експлуатації та приймати участь у витратах з її утримання, а виконавець зобов`язався забезпечувати експлуатацію та обслуговування стоянки та прилеглої території, зберігання транспортного засобу власника на стоянці.

У відповідності до умов пункту 2.1. договору виконавець зобов`язався забезпечити умови обслуговування стоянки, охорону, цілодобовий пропускний та внутрішній режим, здійснювати комплекс робіт по утриманню стоянки та прилягаючої території в належному технічному і санітарному стані та інші послуги.

Власник зобов`язався своєчасно сплачувати виконавцю вартість послуг та свою частку у витратах з утримання й обслуговуванню стоянки згідно з пунктом 2.2.3 договору.

Відповідно до пункту 4.1. договору власник оплачує надані виконавцем послуги в сумі, що відповідає частці власника у витратах з утримання й обслуговуванню стоянки.

Згідно з пунктом 4.4. договору з 1 січня 2004 року сума однієї частки (одного місця) власника у витратах по утриманню і обслуговуванню стоянки на місяць складає 115 грн без ПДВ.

У силу пункту 4.5. договору оплата здійснюється власником у національній валюті України на розрахунковий рахунок виконавця за поточний місяць на пізніше 25-го числа поточного місяця.

Витрати з утримання та експлуатації стоянки розраховуються, виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що становить 264 машиномісць.

Згідно з розрахунком витрат з утримання та експлуатації стоянки з 1 лютого 2019 року діяв тариф за обслуговування одного машиномісця у розмірі 410 грн щомісячно, з 1 вересня 2021 року - 580 грн щомісячно, а з 1 грудня 2022 року - 750 грн щомісячно (діючий тариф).

Відповідач не надав позивачеві на пропозицію останнього підписаного примірника додаткової угоди про внесення змін до договору № 1-07-112А/СТ13 від 1 липня 2004 року (про зміну тарифу на обслуговування машиномісця).

Крім того, відповідач не надав позивачеві на пропозицію останнього підписаного примірника договору про надання послуг з утримання машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого в секції "А"підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого він є (Договір № 2).

Інформація про підвищення тарифів завчасно доводилась до власників машиномісць, шляхом розміщення відповідних оголошень на стоянці (паркінгу) і заперечень щодо нових тарифів відповідач на адресу позивача не направляв.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За приписами пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частиною 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 626 цього Кодексу договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (статті 629 ЦК України). Статтею 526 цього Кодексу визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 901 ЦК України встановлено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до частини 1 статті 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 977 ЦК України якщо зберігання автотранспортних засобів здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності, такий договір є публічним. За договором зберігання транспортного засобу в боксах та гаражах, на спеціальних стоянках зберігач зобов`язується не допускати проникнення в них сторонніх осіб і видати транспортний засіб за першою вимогою поклажодавця. Договір зберігання транспортного засобу поширюється також на відносини між гаражно-будівельним чи гаражним кооперативом та їх членами, якщо інше не встановлено законом або статутом кооперативу. Прийняття автотранспортного засобу на зберігання посвідчується квитанцією (номером, жетоном).

Організацію та порядок надання послуг щодо зберігання транспортних засобів (автомобілів, автобусів, мотоциклів, моторолерів, мотоколясок, мопедів, причепів), що належать громадянам, а також транзитних транспортних засобів, що здійснюють міжнародні та міжміські перевезення, регламентують також Правила зберігання автотранспортних засобів на автостоянках, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 22 січня 1996 року № 115. Ці Правила поширюються на всі автостоянки (крім автостоянок - гаражних кооперативів), що охороняються, незалежно від форм власності, які є суб`єктами господарської діяльності, чи належать цим суб`єктам (пункт 1 цих Правил).

Відповідно до пунктів 15, 16 зазначених Правил плата за зберігання транспортних засобів на автостоянках та інші супутні послуги справляється за тарифами, встановленими відповідно до законодавства, з видачею квитанції чи касового чека. На всіх автостоянках плата за тимчасове зберігання транспортного засобу справляється за передбачуваний термін зберігання, а за довготермінове - на умовах, передбачених у договорі зберігання транспортного засобу.

У справі, яка переглядається, суд установив, що між сторонами наявні договірні відносини щодо надання послуг з обслуговування автостоянки та зберігання транспортного засобу в частині машиномісця № НОМЕР_2 у підземній автостоянці секції "А"за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору від 1 липня 2004 року. Додаткову угоду щодо підвищення тарифів сторони не підписували.

Договір щодо машиномісця № 13 за тією ж адресою між сторонами також відсутній.

Водночас відсутність укладеного договору та додаткових угод не може бути підставою для звільнення Відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісць, які не можуть бути відокремлені, та щодо отримання яких відповідач не може бути позбавлений у зв`язку з специфікою їх надання (прибирання, охорона, утримання систем пожежної безпеки, освітлення, тощо, які здійснюється для власників усіх машиномісць одночасно). Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Відтак суд першої інстанції дійшов висновку про наявність у відповідача обов`язку з оплати наданих позивачем послуг за тарифами, визначеними позивачем, незалежно від оформлення договірних відносин та укладення додаткових угод.

Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що з таким висновком відповідач погодився у тому числі в апеляційній скарзі, зазначивши, що заборгованість з оплати отриманих послуг погашена ним у повному обсязі після пред`явлення позову у цій справі.

Водночас відповідач не погоджується з нарахуванням і стягненням з нього інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, у зв`язку з тим, що згідно з постановою КМУ від 5 березня 2022 року № 206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" заборонено нараховувати та стягувати неустойку, інфляційні нарахування та проценти річних, нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

Апеляційний суд з такими доводами не погоджується з таких мотивів.

У статті 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно зі статтею 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 2 статті 4 ЦК України є основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб`єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов`язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до ЦК України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до ЦК України. Зміни до цього Кодексу можуть вноситися виключно законами про внесення змін до ЦК України.

Існує ієрархія між ЦК як кодифікованим законом та іншими (поточними) законами, що регулюють цивільні відносини. Ця ієрархія базується на визнанні ЦК основним актом цивільного законодавства (вимір ієрархії по горизонталі). У статті 4 ЦК України закріплюється пріоритет норм ЦК (як основного регулятора приватних відносин) над нормами інших законів. Причому, що такий спосіб вирішення колізії норм ЦК із нормами інших законів, із констатацією пріоритету норм ЦК над нормами інших законів, підтримувався, зокрема, Конституційним Судом України (див.: рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), Верховним Судом України (див.: постанову Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, постанову Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15), постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20)).

Ієрархія актів цивільного законодавства може базуватися на їх юридичній силі (вимір по вертикалі). Вона поширюється, по-перше, на співвідношення закону та підзаконних актів та, по-друге, на співвідношення Конституції та законів (як кодифікованих, так і інших (поточних)). Щодо виміру ієрархії актів цивільного законодавства по вертикалі, то в статті 4

ЦК України встановлено повний перелік нормативно-правових актів, якими можуть регулюватися цивільні відносини. Крім Конституції України, ЦК України та інших законів України, цивільні відносини можуть регулюватися, за загальним правилом, лише такими підзаконними актами, як: акти Президента України, видані у випадках, установлених виключно Конституцією України; постанови Кабінету Міністрів України, що не суперечать положенням ЦК України та інших законів України. Якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням ЦК України, або іншому закону, мають застосовуватися відповідні положення ЦК або іншого закону. Інші органи державної влади України та органи влади Автономної Республіки Крим можуть видавати нормативні акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах, установлених Конституцією України та законом. Таким чином можливість видання актів цивільного законодавства на підзаконному рівні для зазначених органів суттєвим чином обмежена (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 676/47/21 (провадження № 61-8014св22)).

У статтях 559, 625 ЦК України не міститься застереження про те, що на період воєнного стану сфера дії цих статей не поширюється на правовідносини з оплати комунальних послуг чи послуг зі зберігання транспортного засобу.

Не міститься такого застереження і у Прикінцевих та перехідних положеннях цього Кодексу.

Для прикладу, у пункті 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Тобто, після уведення на території України воєнного стану законодавець врегулював суспільні відносини таким чином, що у кредитних правовідносинах (позики) виплати, передбачені статтею 625 ЦК України, та неустойка після 24 лютого 2024 року не нараховуються.

Натомість аналогічної норми для відносин з оплати комунальних послуг чи послуг зі зберігання транспортного засобу законодавець на рівні ЦК України не передбачив.

Постанова КМУ від 5 березня 2022 року № 206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану", яка є підзаконним нормативно-правовим актом та якою спірні правовідносини врегульовано в інший ніж у ЦК України спосіб, а саме заборонено нараховувати та стягувати неустойку, інфляційні нарахування та проценти річних, нараховані на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, застосуванню не підлягає з огляду на ієрархію нормативно-правових актів.

Відтак суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача інфляційних втрат, трьох процентів річних та пені, розмір яких відповідач не спростовував.

До того ж, апеляційний суд приймає до уваги, що на момент розгляду справи судом постанова КМУ від 5 березня 2022 року № 206 "Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану" викладена в іншій редакції, а звільнення осіб від нарахування неустойки, інфляційних втрат та процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги передбачено лише в тих територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії, що додатково вказує на безпідставність доводів апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про ненадання позивачем розрахунку інфляційних втрат та трьох процентів річних колегія суддів відхиляє як такі, що не відповідають матеріалам справи, зокрема доданим до позовної заяви документам (а.с. 27).

Аргументи апеляційної скарги про те, що між сторонами відсутній договір, який би врегульовував питання нарахування пені за несвоєчасну оплату послуг по машиномісцю № 13, колегія суддів не приймає, оскільки зі змісту позовної заяви вбачається, що пеня нарахована відповідачем лише в частині машиномісця № НОМЕР_2 у підземній автостоянці секції "А" за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору від 1 липня 2004 року.

Щодо доводів апеляційної скарги про безпідставне стягнення судом з відповідача витрат на правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно з частинами 1, 3, 4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Нормами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку

(квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Частинами першою та другою статті 30 Закону "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення: при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

У справі, яка переглядається, позивач та його адвокат у договорі про надання правничої допомоги та додатковій угоді до нього погодили, що розмір гонорару адвоката є фіксованим, а саме 13 800 грн.

Тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в акті приймання-передачі наданих послуг правничої допомоги не деталізовано обсяг часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, та вид виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).

Установивши, що позивачем понесено витрати на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив їх реальність та обґрунтованість, у зв`язку з чим обґрунтовано стягнув з відповідача 13 800 грн витрат на правничу допомогу.

Позивач такий розмір належними та допустимими доказами не спростував, зазначивши лише, що ця справа є справою незначної складності з усталеною судовою практикою у спірних правовідносинах. Водночас колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач зазначає, що він сам поніс витрат на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, тобто фактично визнав реальність та обґрунтованість понесених позивачем витрат на правничу допомогу у суді першої інстанції.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 листопада 2023 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: