ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 757/3634/23-ц

провадження № 61-4613 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича ,

відповідач -Держава Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича на рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року

у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича

(далі - фермерське господарство) звернулося до суду з позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України (далі - МЮ України), Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) про відшкодування майнової

та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначало, що органами судової влади, зокрема: Сокальським районним судом Львівської області, Апеляційний судом Львівської області, Львівським апеляційним судом, Вищим спеціалізованим судом України

з розгляду цивільних і кримінальних справ, Верховним Судом було порушено право фермерського господарства на доступ до правосуддя, оскільки ухвалою районного суду від 03 листопада 2011 року у справі № 2-1394/11 за його позовом до Держави Україна в особі ДКС України про відшкодування моральної шкоди було відмовлено у відкритті провадження. У подальшому вказане порушене право фермерського господарства не було відновлено й захищено судами вищих інстанцій.

Фермерське господарство вважало, що такими діями органів судової влади йому завдано майнової та моральної шкоди. Розмір майнової шкоди, на думку фермерського господарства, склав 6 000 000,00 грн, а моральної -

1 000 000,00 грн. Остання полягала у приниженні ділової репутації, порушенні нормальних ділових зв`язків і стосунків з іншими людьми.

Посилалося на відповідні норми Конституції України та ЦК України.

З урахуванням наведеного, фермерське господарство просило суд стягнути

з Держави України в особі ДКС України на свою користь майнову та моральну шкоду у вищевказаних розмірах.

Короткий зміст судових рішень

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року,

у задоволенні позову фермерського господарства відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, застосувавши відповідні норми національного та міжнародного права, виходив

із того, що позивач не довів наявність завданої йому шкоди та причинний зв`язок між шкодою та діями відповідача (відповідачів).

Тобто судами вирішено спір по суті і відмовлено у задоволенні позову фермерського господарства у зв`язку з його недоведеністю.

Судами враховано прецедентну практику Європейського суду з прав людини

(далі - ЄСПЛ) та відповідні правові позиції Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У січні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга фермерського господарства, підписана Буркою В. В. , на судові рішення судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2024 року касаційну скаргу повернуто заявнику, оскільки касаційну скаргу підписано особою, повноваження якої

не підтверджені (провадження № 61-784ск24).

У березні 2024 року Бурка В. В. в інтересах фермерського господарства повторно звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій.

Ухвалою Верховного Суду від 13 березня 2024 року повторно подану касаційну скаргу повернуто заявнику, оскільки касаційну скаргу підписано особою, повноваження якої не підтверджені (провадження № 61-3423ск24).

У березні 2024 Бурка В. В. в інтересах фермерського господарства втретє звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на судові рішення судів попередніх інстанцій, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати

й ухвалити нове судове рішення про задоволення позову фермерського господарства.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 09 квітня 2024 року визнано наведені заявником підстави для поновлення строку на касаційне оскарження неповажними, касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків, зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

У наданий судом строк заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 06 травня 2024 року клопотання заявника

про поновлення строку на касаційне оскарження задоволено, поновлено фермерському господарству строк на касаційне оскарження рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року. Відкрито касаційне провадження

в указаній справі, витребувано дану цивільну справу із суду першої інстанції. Надіслано учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу та надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій зроблено помилковий висновок про відсутність правових підстав для задоволення його позову. Посилається на відповідні норми Конституції України, які судами невірно застосовано або не застосовано взагалі.

Вважає, що у спірних правовідносинах відповідач не спростував презумпцію вини завдавача шкоди.

При цьому відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах

Крім того, просить Верховний Суд внести до Конституційного Суду України конституційне подання щодо тлумачення статті 56 Конституції України

та конституційне подання щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах

про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2024 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від МЮ України, в якому вказується, що оскаржувані судові рішення є законними

та обґрунтованими, просить їх залишити без змін, а касаційну скаргу -

без задоволення.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини першої статті 389

ЦПК України).

Касаційна скарга фермерського господарства підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів

та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні

чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права

із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, фермерське господарство звернулося до суду у порядку цивільного судочинства з позовом до Держави Україна в особі МЮ України, ДКС України про відшкодування майнової

та моральної шкоди.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, розглянув спір по суті й відмовив у задоволенні позову фермерського господарства у зв`язку з його недоведеністю.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи,

в яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено

до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Відповідно до частини другої статті 4 ГПК України юридичні особи та фізичні

особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду

за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду,

а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених

до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі

№ 461/1930/16-ц (провадження № 14-60цс18) зроблено висновок, що фермерське господарство Бурки В. В. заявило вимогу до прокуратури та Держави України

в особі ДКС України лише про відшкодування моральної шкоди, заподіяної діями суб`єкта владних повноважень, така вимога не об`єднана з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4

ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Такий правовий висновок викладений і в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі

№ 454/1668/17 (провадження № 61-15046сво18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі

№ 454/1008/16-ц (провадження № 14-494цс19) вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи (частина перша статті 1 Закону України «Про фермерське господарство»). Вирішуючи спір у зазначеній справі, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що фермерське господарство Бурки В. В. заявило вимогу до Держави України в особі ДКС України про відшкодування майнової

та моральної шкоди, такі вимоги не об`єднані з вимогою вирішити публічно-правовий спір і за своїм суб`єктним складом підпадають під дію статті 4

ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду

у постановах: від 15 березня 2018 року у справі № 461/1930/16-ц (провадження

№ 14-60цс18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 464/1874/17 (провадження

№ 14-395цс18), від 05 червня 2019 року у справі № 454/1690/16 (провадження

№ 14-152цс19), від 05 червня 2019 року у справі № 454/2181/16 (провадження

№ 14-226цс19), від 03 липня 2019 року у справі № 454/3304/14 (провадження

№ 14-272цс19), від 18 вересня 2019 року у справі № 757/37226/17 (провадження

№ 14-452цс19), і підстав для відступу від такої правової позиції не вбачається.

Крім того, подібні правові висновки про юрисдикцію даного спору викладені

у постановах Верховного Суду: від 17 лютого 2021 року у справі № 461/3186/16-ц (провадження № 61-14931св19), від 13 вересня 2022 року у справі № 454/2182/16-ц (провадження № 61-4291св19) та від 15 листопада 2023 року у справі

№ 461/5197/22 (провадження № 61-9846св23), від 29 січня 2024 року у справі

№ 761/2672/23 (провадження № 61-11035св23) та інших.

Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на вказане і помилково вирішили спір у порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у задоволенні позову фермерського господарства, суди не надали оцінки тому, що господарство заявило вимогу до Держави України в особі

МЮ України, ДКС України лише про відшкодування майнової та моральної шкоди, така вимога не об`єднана з іншими вимогами і за своїм суб`єктним складом підпадає під дію статті 4 ГПК України, а тому зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову

без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255

та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

З урахуванням наведеного, судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню, а провадження у справі слід закрити.

Верховний Суд не надає оцінку доводам касаційної скарги, які стосуються суті спору та обґрунтованості позовних вимог, так як позовні вимоги фермерського господарства не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Зазначений спір підвідомчий господарському суду.

Щодо наслідків закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі

на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів із дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою

про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку на підставі пункту 1

частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі,

суд відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів із дня отримання цієї постанови звернутися

до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду господарської юрисдикції.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року

у справі № 640/1029/18 (провадження № 14-443цс19) вказано, що те, що суди,

які не мають юрисдикції для розгляду позовних вимог, не розпочали їх розгляд

по суті, не є порушенням права позивача на справедливий судовий розгляд,

а є гарантією того, що рішення у відповідній справі за цими вимогами ухвалить належний суд. Аналогічно не є порушенням права позивача на справедливий суд закриття провадження у справі з метою розгляду спору судом належної юрисдикції, оскільки вимоги позивача має розглянути той суд, який встановлений для цього законом.

Щодо клопотань заявника

У касаційній скарзі містяться клопотання про внесення Верховним Судом

до Конституційного Суду України подань щодо тлумачення статті 56

Конституції України та щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах

про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Відповідно до частини шостої статті 10 ЦПК України, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України

як норми прямої дії. У такому випадку суд після ухвалення рішення у справі звертається до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення

до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта, вирішення питання про конституційність якого належить

до юрисдикції Конституційного Суду України.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 46 Закону України «Про судоустрій

та статус суддів» рішення про звернення до Конституційного Суду України з питань конституційності законів та інших правових актів, а також щодо офіційного тлумачення Конституції України приймає Пленум Верховного Суду.

У зв`язку з уникненням, на думку заявника, непорозумінь при застосуванні судами норм Конституції України й для правильного застосування статей 8, 40, 55, 56 Конституції України заявник, керуючись статтею 147, пунктом 1 статті 150 Конституції України, статтями 17, 18 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішенням ЄСПЛ

від 07 жовтня 2010 року у справі «Богатова проти України», просив Верховний Суд звернутися до Конституційного Суду України з окремими поданнями:

- щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а саме: чи має право фермерське господарство на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади (судів); чи може дане право бути обмежене, у яких випадках, на підставі яких норм Конституції України;

- щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України

від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме: чи відповідає Конституції України вказана постанова Пленуму Верховного Суду України.

Верховний Суд уважає, що заявлене клопотання за змістом не стосується тлумачення статті 56 Конституції України та роз`яснення змісту і мети правових норм, яке є загальнообов`язковим для всіх суб`єктів їх застосування і реалізації,

а спрямоване на встановлення факту порушення суб`єктивного права заявника

на відшкодування за рахунок держави моральної шкоди та захисту цього права, тобто вирішення спору по суті.

Результат аналізу статті 56 Конституції України та статей 1173, 1174 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стаття 56 Конституції України є загальною нормою, якою встановлено право особи на відшкодування майнової та моральної шкоди. Водночас норми глави 82 «Відшкодування шкоди» ЦК України

є спеціальними та визначають у передбачених цією главою випадках підстави

й порядок відшкодування майнової та моральної шкоди.

Верховний Суд не встановив підстав, визначених частиною шостою статті 10

ЦПК України, для внесення подання до Конституційного Суду України як щодо неконституційності спеціальних положень ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин та визначають порядок відшкодування, зокрема моральної шкоди, так і щодо тлумачення положень статті 56 Конституції України.

Отже, немає підстав для ініціювання процедури звернення до Конституційного Суду України щодо тлумачення статті 56 Конституції України, а відповідне клопотання задоволенню не підлягає.

Крім того, відсутні правові підстави для ініціювання процедури звернення

до Конституційного Суду України щодо конституційності постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику

в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», оскільки Законом України «Про Конституційний Суд України» визначено, що конституційне подання може бути подано щодо визнання акта (його окремих положень) неконституційним; офіційного тлумачення Конституції України.

Актами, які можуть бути предметом розгляду щодо відповідності Конституції України, є: закони та інші правові акти Верховної Ради України, акти Президента України, акти Кабінету Міністрів України, правові акти Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Постанови Пленуму Верховного Суду України до цього переліку не включені, а тому не є тими актами, щодо яких можливо звернутися з конституційним поданням.

Подібні правові висновки викладено Верховним Судом за наслідками вирішення відповідних клопотань у постановах: від 09 серпня 2023 року у справі

№ 454/551/22 (провадження № 61-8643св23); від 14 серпня 2023 року у справі

№ 454/290/22 (провадження № 61-9830св23); від 14 лютого 2024 року у справі

№ 454/2859/22 (провадження № 61-18146св23); від 28 лютого 2024 року у справі

№ 454/2857/22 (провадження № 61-7142св23); від 04 червня 2024 року у справі

№ 757/3597/22 (провадження № 61-18496св23).

Керуючись статтями 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича про звернення до Конституційного Суду України

із конституційними поданнями відмовити.

Касаційну скаргу фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 05 травня 2023 року

та постанову Київського апеляційного суду від 26 грудня 2023 року скасувати.

Провадження у справі за позовом фермерського господарства Бурки Віталія Володимировича до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування майнової

та моральної шкоди закрити.

Роз`яснити фермерському господарству Бурки Віталія Володимировича ,

що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції господарського суду.

Протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення фермерське господарство Бурки Віталія Володимировича може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець