Номер провадження: 22-ц/813/4075/24
Справа № 496/1930/23
Головуючий у першій інстанції Пендюра Л.О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерціний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

24 лютого 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг від 08 липня 2014 року, яка складається з заборгованості за кредитом 37669,70 грн та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8324,22 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву, тим самим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно до виявленого бажання, відповідачу було відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 41500 грн.

Для користування кредитним картковим рахунок відповідач отримав кредитну картку.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, в результаті чого станом на 04 січня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 45993,92 грн з яких: 37669,70 грн заборгованість за кредитом; 8324,22 грн грн заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 липня 2014 року у розмірі 37669,70 грн, тобто заборгованість за тілом кредиту. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах якого діє представник-адвокат Хлопко А.Ю. просить рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року в частині задоволених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні вказаних вище позовних вимог, які задоволено судом.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не звернув увагу та належним чином не надав правову оцінку тим обставинам, що сума наданого кредиту, розмір процентної ставки, порядок її нарахування, розмір і порядок нарахування штрафу та пені повинні бути передбачені у письмовому договорі.

Скаржник достеменно не пам`ятає, які саме документи надавалися йому для ознайомлення у липні 2014 року, тоді як у анкеті-заяві від 08 липня 2014 року відсутні дані про те, що відповідач виявив будь-яке бажання оформити на своє ім`я будь-яку з карток банку, а так само відсутня інформація про бажаний розмір кредитного ліміту.

За таких обставин, та без наданих підтверджень про конкретні запропоновано відповідачу умови та привила банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №382/327/18-ц, Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження 6-16цс15), у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.

Крім того, станом на 04 січня 2023 року згідно документів, долучених до позову, заборгованість за поточним тілом кредиту складала 0,00 грн, у той час як у заяві від 08 липня 2014 року плата за прострочене тіло кредиту не визначена, також у документах, наданих позивачем, відсутні докази можливості його нарахування.

Позивачем не надано доказів, які б підтверджували збільшення кредитного ліміту до суми, зазначеної у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

На думку скаржника, суд дійшов помилкового висновку про те, що тіло кредиту становить 37669 грн, посилаючись лише на встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 41500 грн.

В порушення вимог ч.4 ст. 183, ч.ч. 4,5 ст. 259, п.2-3 ч.3 ст. 265 ЦПК України, суд першої інстанції не вжив жодних процесуальних заходів щодо заяви представника відповідача від 30 жовтня 2023 року про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що скаржник вважає призвело до порушення принципів цивільного судочинства, таких як повага до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін.

Також судом порушено порядок вручення копії повного тексту оскаржуваного рішення, передбачений ст. 272 ЦПК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 квітня 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (45993,92 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (80520 грн).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Отже предметом апеляційного перегляду, з огляду на вимоги ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року лише в частині задоволення позову АТ КБ «Приватбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 37669,70 грн.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в оскаржуваній частині відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

08 липня 2014 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» було відкритий картковий рахунок відповідачу. Підписавши цю анкету-заяву відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що ОСОБА_1 ознайомився і погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами банка, які були надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді. Крім того, відповідач зобов`язався виконувати умови та правила надання банківських послуг, розміщені на сайті Приватбанка www.privatbank.ua, а також регулярно знайомитися з їх змінами. Також відповідач підтвердив, що умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту йому роз`яснені та зрозумілі, пам`ятка про умови кредитування ним отримана (а.с.20).

08 липня 2014 року, тобто у день підписання зазначеної вище заяви, відповідачу було видано картку «Універсальну» з № НОМЕР_1 строком дії до жовтня 2017 року, 23 жовтня 2017 року видано карту «Універсальну Gold» з № НОМЕР_2 строком дії до травня 2021 року, 10 лютого 2020 року видано карту «Універсальну Gold» з № НОМЕР_3 строком дії до грудня 2023 року (а.с. 19).

З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 05 липня 2019 відповідачу було встановлено кредитний ліміт у розмірі 38000 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 10 лютого 2020 року збільшено до 41500 грн, 14 серпня 2020 року зменшено до 32077,82 грн, 25 серпня 2020 року зменшено до 30541,63 грн, 07 вересня 2020 року до 29575,11 грн, 18 листопада 2021 року збільшено до 37000 грн, 23 серпня 2022 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн (а.с. 18).

З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 08 липня 2014 року 06 січня 2023 року убачається, що відповідач користувався кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, знімав кошти у банкоматах, здійснював переказ коштів на інші картки, а також здійснював поповнення кредитної картки (а.с. 58-79).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 04 січня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 45993,92 грн, яка складається з: 37669,70 грн - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 37669,70грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 8324,22 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (а.с. 12-17).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що кредитор має право вимагати у будь-який час виконання боржником свого обов`язку з повернення кредитних коштів за несвоєчасне погашення кредиту, які у добровільному порядку кредитору позичальником не повернуті, при цьому відповідачем не надано доказів, що він сплачував заборгованість за кредитним договором, яку повинен був сплачувати, і дійшов висновку, що права позивача порушені і підлягають судовому захисту в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 37669,70 грн, тобто суми фактично отриманої відповідачем.

Щодо зазначених висновків суду колегія суддів зауважує про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі N 274/7221/19 (провадження N 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року N 254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року N 75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі N 200/5647/18 (провадження N 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі N 456/3643/17 (провадження N 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі N 760/7792/14-ц (провадження N 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі N 278/2177/15-ц (провадження N 61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, яка додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, і часткове повернення отриманих коштів у кредит.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком (а.с. 19).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, так і на стадії апеляційного перегляду, скаржник не оспорює ту обставину, що 08 липня 2014 року він підписав анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, не ставить під сумнів відповідач і ту обставину, інформація надана банком про видані йому кредитні картки є достовірною та такою, що відповідає фактичним обставинам.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, що скаржником не спростовано.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

З урахуванням викладеного вище, суд першої інстанції в цілому дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, саме з вказаних вище підстав, водночас судом належним чином не перевірено обґрунтованість заявленої до стягнення заборгованості за кредитом, що визначена банком у розмірі 37669,70 грн.

Так, як убачається з виписки про рух коштів за період з 08 липня 2014 року по 04 січня 2023 року та розрахунку заборгованості за договором б/н від 08 липня 2014 року, а саме з графи "Відсотки погашені за рахунок кредиту", що позивачем здійснювалось автоматичне погашення відсотків за рахунок кредитних коштів.

У період з 01 квітня 2020 року по 01 червня 2022 року за рахунок кредитних коштів погашено відсотки у сумі 23010,85 грн.

Таким чином, банк обраховуючи заборгованість за тілом кредиту включав не лише фактично витрачені відповідачем грошові кошти, а і нараховував кошти, які ОСОБА_1 не отримував, а саме 23010,85 грн.

З огляду на ту обставину, що зміст укладеного сторонами кредитного договору від 08 липня 2014 року у формі заяви, доданої до позовної заяви, не містить умов щодо можливості банку здійснювати погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, то у банка були відсутні правові підстави для здійснення автоматичного погашення відсотків у сумі 23010,85 грн за рахунок кредитних коштів, відтак колегія суддів доходить висновку щодо наявності підстав для зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту з 37669,70 грн до 14658,85 грн вирахувавши кошти у сумі 23010,85 грн, які безпідставно нараховувалися банком.

Сама по собі відсутність у анкеті-заяві від 08 липня 2014 року інформації про тип кредитної картки, яку фактично було видано позичальникові, а також відсутність відомостей про бажаний розмір кредитного ліміту, за умови надання позивачем належних доказів, які відповідачем не спростовані, щодо фактичного використання ОСОБА_1 конкретних кредитних карток у межах кредитних лімітів, визначених банком, та повернення цих коштів, хоча і не у повному обсязі, вагомо свідчить про те, що позичальник був достеменно обізнаний про факт використання кредитних коштів у межах та обсягах, які визначені та погоджені банком у формі кредитного ліміту, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Доводи відповідача про те, що станом на 04 січня 2023 року заборгованість за поточним тілом кредиту була відсутня та складала 0,00 грн, тоді як у підписаній відповідачем заяві не перебачено обов`язку позичальника сплачувати прострочене тіло кредиту колегія суддів відхиляє, оскільки поняття поточного та простроченого тіла кредиту, а також заборгованості за тілом кредиту не є тотожними, мають різну правову природу. Сама по собі ця обставина (визначення банком розміру поточного тіла кредиту на рівні 0,00 грн.) не звільняє відповідача від обов`язку сплатити заборгованість за вже використані фактично використані, однак не повернуті кредитні кошти.

Посилання скаржника на правові позиції суду касаційної інстанції, які наведені в апеляційній скарзі, не суперечать висновкам суду щодо обов`язку позичальника повернути кредитору фактично отримані, однак не повернуті грошові кошти, отримані у кредит.

Доводи скаржника про порушення судом його права на справедливий суд та доступ до правосуддя, що виразилось у не прийнятті процесуального рішення щодо заяви, поданої його представником про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, колегія суддів відхиляє, оскільки розгляд судом цієї справи відбувся 06 листопада 2023 року, а вказана заява, яку представником скаржника адвокатом - Хлопко А.Ю. засобами поштового зв`язку подано до суду 31 жовтня 2023 року (а.с. 119) фактично надійшла на адресу суду першої інстанції 07 листопада 2023 року (а.с. 117), тобто після ухвалення судом рішення, що не свідчить про порушення судом норм процесуального права, на які вказує скаржник.

Обставини щодо надіслання відповідачу та отримання останнім копії повного тексту рішення суду від 06 листопада 2023 року з`ясовувалися апеляційним судом під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження та слугували підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження, при цьому вказане не є окремою підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в оскаржуваній частині потрібно змінити, зменшивши суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з з 37669,70 грн до 14658,85 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на наведені вище висновки апеляційного суду, про часткове задоволення позову, що становить 32% від загальної ціни позову, тому стягнутий з відповідача на користь позивача судовий збір підлягає зменшенню з 2198,24 грн до 858,88 грн, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.

З огляду на те, що апеляційна скарга підлягає задоволено частково, та у задоволенні позовних вимог потрібно відмовити на 68% від ціни позову, то судовий збір, сплачений ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з АТ КБ «Приватбанк» у розмірі 2737,68 грн.

Керуючись ст. ст. 367,374,376,382-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 06 листопада 2023 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши стягнуту з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 08 липня 2014 року з 37669,70 грн до 14658,85 грн, та суму судового збору з 2198,24 грн до 858,88 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2737,68 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова