Справа № 296/1348/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"30" вересня 2024 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючої - судді Драча Ю.І.

при секретарі Алексеєнко В.В., Дальянській В.Ю.

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

представник відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горкуша О.Л. про визнання заповіту недійсним

та за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту належності квартири на праві власності

в с т а н о в и в:

05.02.2015 ОСОБА_1 звернулась до Корольоського районного суду м. Житомира з позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту від 29.04.2013 складеного від імені ОСОБА_5 на ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 450.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, ОСОБА_5 , з яким позивач прожила спільно, як дружина та чоловік однією сім`єю, загалом 42 роки. Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , яка була придбана ними під час проживання однією сім`єю у 2008 році, за спільні кошти. Для оформлення своїх спадкових прав ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса та з`ясувалось, що приватним нотаріусом Гаркушею О.Л. заведена спадкова справа за заявою племінниці чоловіка - ОСОБА_4 , яка нібито є спадкоємцем за заповітом від імені чоловіка на квартиру.

Позивач зазначила, що вона проживала із чоловіком до часу його смерті та доглядала його до смерті, була з ним у лікарнях, так як чоловік хворів не казав про наявність заповіту. Дані обставини викликають у позивача обґрунтовані сумніви у дійсності заповіту, а саме відносно того чи підписував заповіт померлий ОСОБА_5 та у наявності у нього наміру заповідати квартиру відповідачці.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_8 від 17.02.2015 року відкрито провадження у справі (том1, а.с. 1).

05.02.2015 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку (том 1, а.с. 90).

В обгрунтування позову зазначено, що 09.09.1972 року був укладений шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , однак 13.06.1980 року він був розірваний, проте, останні продовжували весь час проживати однією сім`єю, як чоловік та дружина.

Позивачем зазначено, що 28.02.2008 нею та ОСОБА_5 було придбано однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на її чоловіка та після його смерті позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права, оскільки шлюб більше не реєстрували, а іншим чином довести даний факт не можливо.

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Бондарчука В.В. від 02.03.2015 відкрито провадження у справі (том 2, а.с. 16).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира ОСОБА_8 від 15.10.2015 об`єднано в одне провадження цивільну справу № 296/1348/15ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним з цивільною справою № 296/1349/15ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину (том 1, а.с. 93).

03.03.2016 ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту належності квартири АДРЕСА_1 на праві власності (том 1, а.с. 148-149).

Позов обґрунтований тим, що її сину на праві власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_2 . Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2007 року ОСОБА_5 продав належну йому квартиру за 13457 грн. та поклав кошти у банківську установу. 28.02.2008 ОСОБА_5 придбав на своє ім`я квартиру АДРЕСА_1 . Відповідно до договору квартира була придбана за 11928 грн. вказана квартира була придбана за кошти, які були зняті з особистого банківського рахунку ОСОБА_5 за час життя останнім був складений заповіт племінниці ОСОБА_4 на спірну квартиру, яка після смерті дядька звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав.

Також зазначено, що квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_5 в 1994 році шляхом приватизації, а тому є його особистою приватною власністю, грошові кошти отримані від продажу даної квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_5 та за дані кошти було придбано спірну квартиру, тому вважає, що немає підстав для визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою судді від 09.03.2016 зустрічну позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (том 1, а.с. 154).

21.03.2024 позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_6 подано позовну заяву з усуненими недоліками (том 1, а.с. 157-160).

Розпорядженням № 172 від 12.05.2017 року було призначено повторний авторозподіл вказаної цивільної справи. За результатами повторного авторозподілу цивільну справу № 296/1348/15-ц було передано судді Драчу Ю.І. у зв`язку із звільненням судді ОСОБА_8 .

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 18.05.2017 прийнято до свого провадження цивільну справу № 296/1348/15-ц (том2, а.с. 87).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 24.07.2017 прийнято до спільного розгляду з об`єднаними в одне провадження позовами ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину до спільного розгляду зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про встановлення факту належності квартири на праві власності (том 2, а.с. 95).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира Драча Ю.І. від 08.10.2018 закрито підготовче провадження у справі за позовною заявою по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про встановлення факту належності квартири на праві власності, по об`єднаним в одне провадження позови ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частину та зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 про встановлення факту належності квартири на праві власності ( том 2, а.с. 237-238).

Ухвалою від 25.02.2019 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (том 3, а.с. 42-44).

Постановою Житомирського апеляційного суду від 05.06.2019 ухвалу Корольовського районного суду від 25.02.2019 скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції ( том3, а.с. 99-101).

Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 05.02.2021 зупинено провадження у справі до залучення для участі у справі правонаступника позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 , яка померла (том 3, а.с. 221).

Ухвалою суду від 15.06.2024 поновлено провадження у справі та залучено як правонаступника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 (том 3, а.с. 222).

Ухвалою суду від 09.11.2021 призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі (том 3, а.с. 247).

Ухвалою суду від 02.06.2023 відновлено провадження у справі, оскільки експертною установою залишено ухвалу суду від 09.11.2021 без виконання, у зв`язку з ненадходженням попередньої оплати вартості експертизи.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні первісні позови підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в них.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечив щодо задоволення первісних позовів, казав на їх необґрунтованість, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити.

Суд, заслухавши сторін, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, щодо позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горкуша О.Л. про визнання заповіту недійсним вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (том 2, а.с. 2).

За час життя ОСОБА_5 складено заповіт відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок смерті зробив таке розпорядження: належну йому квартиру АДРЕСА_3 заповідає ОСОБА_4 , 1976 року народження. Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 450. У заповіті також зазначено, що заповіт прочитаний до підписання ОСОБА_5 , відповідає його намірам і особисто підписаний о 14 год. 40 хв. ( том 3, а.с. 184).

02.04.2014 ОСОБА_4 звернулась до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Гаркуши О.Л. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 . У даній заяві також вказано, що крім заявника спадкоємцями на обов`язкову долю є мати померлого - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( том1, а.с. 28).

03.04.2014 ОСОБА_6 подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Гаркуші О.Л. заяву про відмову від спадщини в тому числі належну їй обов`язкову долю на користь ОСОБА_4 (том1, а.с. 39).

12.08.2014 ОСОБА_6 подала приватному нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Гаркуші О.Л. заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 . Раніше складену та посвідчену Гаркушею О.Л. , ПН Житомирського міського нотаріального округу, заяву за № 15 від 03.04.2014 відкликає (том 1, а.с. 60).

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.1234 ЦК України).

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у ч. 3 цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Частиною 2 ст.1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно із ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст.207ЦК України, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

У постанові Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Верховний Суд у постанові від 22 січня 2020 року (справа № 674/461/16-ц) зазначив, що підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

У постанові Верховного Суду від 9 січня 2019 року (справа № 759/2328/16-ц) вказано, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Відповідно до ст. 16ЦК України визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ч.2 ст.1257ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

Враховуючи вищевказане, судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що на момент складення заповіту у ОСОБА_5 були фізичні вади або хвороби, які б позбавили його здатності самостійно прочитати заповіт та вчинити на ньому свій підпис. Також не надано доказів про невідповідність заповіту внутрішній волі заповідача.

Крім цього, під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про підроблення підпису ОСОБА_5 у заповіті. Призначена судом експертиза з питання виконання підпису у заповіті іншою особою проведена не була, у зв`язку з ненадходженням оплати позивачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, достатні та допустимі докази про те, що оспорюваний заповіт був підписаний не заповідачем ОСОБА_5 , а іншою особою. Відтак, суд не приймає до уваги відповідні твердження позивача.

Посилання позивача на ті, обставини, що ОСОБА_5 перебував на робочому місці протягом робочого дня 29 квітня 2013 року - в день складання заповіту з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., що підтверджено довідкою ПАТ «Ліктрави», тому не міг самостійно підписати заповіт не береться судом до уваги, оскільки обставини вказані у даній довідці не можуть спростовувати обставин вказаних у заповіті, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гаркушею О.Л., а саме, що заповіт був підписаний особисто ОСОБА_5 о 14 год. 40 хв.

Порушення порядку посвідчення заповіту судом не встановлено.

Враховуючи викладене, виходячи з того, що стороною позивача не надано суду доказів того, що вчинений спадкодавцем заповіт суперечить ЦК України чи іншим актам цивільного законодавства та не доведено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тобто обставин, з якими закон пов`язує визнання заповіту недійсними, суд дійшов до висновку, що заповіт складений 29.04.2013 року ОСОБА_5 з його наміру та підписаний з волевиявлення заповідача, що відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Що стосується позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку слід зазначити наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.09.1972 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (том 2, а.с. 3).

Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було розірвано 13.06.1980 року (том 2, а.с. 4).

Як вже було встановлено судом, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 28.02.2008 року ОСОБА_5 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 ( том 2, а.с. 6).

Позивачем до позову долучені копії фотографій, однак вони не містять відомостей про день, час та місце зйомки, окрім власноручного зазначення року позивачем та самі по собі не підтверджують факт проживання однією сім`єю, наявність спільного бюджету у спірний період (т. 1 а.с. 108-122).

Позивачем ОСОБА_1 до позову подано заяви громадян ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які посвідчені секретарем Дівочківської сільської ради Черняхівського району Житомирської області ОСОБА_14 та заяву ОСОБА_15 ( том 2, а.с. 25-28). Відповідно до змісту вказаних заяв вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі та проживали однією сім`єю у м. Житомир, постійно приїздили разом до с. Дівочки, називали один одного чоловік та дружина.

Однак, суд зазначає, що вказані особи не були допитані в судовому засіданні в якості свідків та у заявах відсутні відомості протягом якого часу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вказані заяви не можуть бути взяті судом до уваги.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_16 пояснив, що придбав у ОСОБА_5 28.12.2007 квартиру за адресою: АДРЕСА_4 за 40000,00 доларів США. ОСОБА_5 не хотів брати кошти на руки та вирішив покласти їх у Сиббанк де відкрив рахунок, касир перерахувала кошти. Також зазначив, що ОСОБА_5 пояснював продаж квартири тим, що хоче придбати нову квартиру ближче до співмешканки, при оформлені квартири був з жінкою з якою проживав.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 25.04.1994 належала квартира АДРЕСА_5 (том1, а.с. 216).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28.12.2007 року посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за зареєстрованого в реєстрі за № 8905, ОСОБА_5 продав належну йому квартиру в АДРЕСА_4 ОСОБА_16 (том1, а.с. 215).

Також судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.10.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Ширінською Л.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3000 ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_6 (том 2, а.с. 199,200,201).

В матеріалах справи наявний лист Обласної клінічної лікарні імені О.Ф. Гербачевського від 17.07.2014 № 1398 з якої вбачається, що хворий ОСОБА_5 знаходився на лікуванні в кардіологічному центрі з 15.01. по 21.01.2014 в тяжкому стані. ОСОБА_1 щоденно відвідувала хворого і допомагала в догляді за ним. Зверталась до лікарів центру з питань лікування хворого ОСОБА_5 (том 2, а.с. 3). Разом з цим, в матеріалах справи наявна довідка Поліклінічного відділення Черняхівського територіального медичного об`єднання від 18.11.2014 з якої вбачається, що ОСОБА_5 дійсно перебував на лікуванні у відділенні з 26.01 по 2.02.2014. хворого супроводжувала ОСОБА_17 , яка сиділа біля нього, доглядала, купувала ліки (том 2, а.с. 194,195).

Відповідно до довідки виданої виконкомом Дівочківської сільської ради від 02.04.2014 № 122 ОСОБА_5 проживав один місяць без реєстрації в будинку матері с. Дівочки і помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та був похований с. Дівочки Черняхівського району. За хворим ОСОБА_5 останній місяць проводила догляд його сестра ОСОБА_17 , яка і провела поховання (том 2, а.с. 196, 197)

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_18 зазначила, що квартиру за адресою: АДРЕСА_7 , яка нею була успадкована вона продала сімейній парі, вони разом купували, ходили до банку, однак свідоцтва про шлюб не бачила.

За змістом з ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо. Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Згідно положення ч.4 ст.3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №695/1732/16-ц (провадження №61-38901св18) вказав, що обов`язковою умовою для визначення чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Таким чином, при застосуванні ст. 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19, провадження № 61-3071св21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Відтак, судом встановлено, що спірне майно було придбане ОСОБА_5 не будучи у шлюбі із ОСОБА_1 ..

Відповідно до правої позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду у справі №645/1601/16-ц від 24.06.2020 року проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Судом досліджені зібрані у справі докази щодо джерела та часу набуття спірного майна. При вирішенні даного спору суд ураховує, що самі по собі показання свідків, надані у ході розгляду даної справи, хоч і свідчать про факт спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_1 у певний (не визначений) період, але не можуть підтвердити факт проживання однією сім`єю із 14.06.1980 року по 16.02.2014 рік, зокрема, ведення спільного господарства позивачем і померлим, наявності у них спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, витрат, у тому числі на утримання житла на час придбання спірного майна, його ремонту, піклування і підтримки один одного.

Оцінивши зібрані у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надавши оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, суд дійшов висновку, що позивач не довела перед судом обґрунтованості своїх позовних вимог, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту належності квартири на праві власності слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Нормами частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Так, судом встановлено, що 28.02.2008 ОСОБА_5 була придбана квартира за адресою: АДРЕСА_8 . Під час придбання вказаної квартири ОСОБА_5 не перебував у зареєстрованому шлюбі. Крім цього, судом відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю із ОСОБА_1 без реєстрації шлюбу та визнання квартири за адресою: АДРЕСА_8 спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку.

Тому, враховуючи, що законодавством передбачені підстави для набуття права власності, зокрема особистої, а також враховуючи, що ОСОБА_5 придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, суд не вбачає підстав для задоволення позову шляхом встановлення факту належності квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 . Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову.

Розподіл судових витрат не здійснювався у зв`язку з відмовою у задоволенні первісних позовів та зустрічного позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горкуша О.Л. про визнання заповіту недійсним.

Відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя і визнання права власності на її частку.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про встановлення факту належності квартири на праві власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду.

Головуючий суддя Ю. І. Драч

Повний текст рішення складено 04.10.2024