Справа № 359/2181/24
Провадження № 2/359/1663/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

04 березня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ОСОБА_2 до Бориспільського міськрайонного суду Київської областінадійшов позов, яким просить суд : поновити строк позовної давності для подання позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №200055290 від 28 червня 2014 року; стягнути з відповідача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі по тексту - ТОВ «Діджи Фінанс») заборгованість за кредитним договором № 200055290 від 28 червня 2014 року у розмірі 68 303,40 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 було укладено угоду № 200055290 щодо кредитування, далі кредитний договір. Відповідно умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 18150,00 грн., з встановленим строком користування з 28 червня 2014 року по 28 червня 2019 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений у договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами. 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс», набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеного за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, відповідно якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними ПАТ «Банк Михайлівський`з позичальниками. Таким чином, банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, а порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк. Станом на 22 лютого 2024 року загальний розмір заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором становить 44749,72 грн., з яких : 14905,33 грн. заборгованість за кредитом; 29844,39 грн. заборгованість за відсотками. Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на власну користь заборгованість за договором № 200055290 від 28 червня 2014 року у розмірі 68303,40 грн., яка складається : сума заборгованості 44749,72 грн. суми інфляційних витрат 19523,06 грн., суми 3 % річних 4030,62 грн. та судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Ухвалою суду від 20 березня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом та повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

23 квітня 2024 року від представника відповідача адвоката Андрущака С.В. надійшов відзив на позов, яким відповідач просив відмовити у задоволенні позову та відмовити позивачу у поновленні пропущеного строку позовної давності. Так, представник відповідача стверджує, що жодним доказом, що наданий позивачем разом із позовною заявою, не доведене укладення кредитного договору від 28 червня 2014 року за № 200055290 між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Михайлівський»; взагалі саме надання (перерахування) ПАТ «Банк Михайлівський» відповідачу коштів у кредит за кредитним договором від 28 червня 2014 року №200055290 також не підтверджене; відступлення ПАТ «Банк Михайлівський» права вимоги до відповідача на користь ТОВ «Діджи Фінанс» за договором про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року №7_БМ; наявність будь-якої заборгованості відповідача перед позивачем. Представник відповідача також наголосив, що за кредитним договором 28 червня 2014 року № сплила позовна давність, оскільки фактично строк кредитування та дії кредитного договору закінчився 28 червня 2016 року. Отже, перебіг позовної давності почався 29 червня 2016 року, а строк позовної давності сплив 29 червня 2019 року і поважних підстав для його поновлення позивачем не зазначено (а.с.76-83).

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи представник позивача до суду не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Натомість подав заяву, якою просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач та його представник до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представника відповідача ОСОБА_3 до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність, у задоволенні позову просив відмовити з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення.

За змістом вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Згідно постанови КЦС Верховного Суду від 30 вересня 2022 року у справі за №761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбулось, то датою його ухвалення є дата складання повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, прийшов висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Судом встановлено, що 28 червня 2014 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200055290, який складається з заяви (оферти) від 28 червня 2014 року №200055290, анкети № 423125 від 28 червня 2014 року, довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту від 28 червня 2014 року, тарифів по продукту «прибуткова карта + Кредитка» (т.4 а.с. 26-29).

Відповідно умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 18150,00 грн., з встановленим строком користування з 28 червня 2014 року по 28 червня 2019 року, а відповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в договорі строк та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними між ПАТ «Банк Михайлівський» та позичальниками, на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року. Наведене підтверджується постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі за № 910/11298/16, відповідно якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами укладеними позичальниками з ПАТ «Банк Михайлівський» (а.с. т. 4 ст. 124).

Згідно додатку №1 до Договору №7БМ від 20 липня 2020 року ОСОБА_1 за кредитним договором №200055290 зі строком дії до 28 червня 2016 року має загальний залишок заборгованості 44749,72 грн., з яких заборгованість по тілу кредиту 14905,33 грн., заборгованість за доходами 29844,39 грн.

З матеріалів справи вбачається, що 19 грудня 2022 року на адресу відповідача надіслано претензію про сплату заборгованості за кредитним договором в строк до 31 січня 2023 року (т. 4 а.с. 38-39).

Звертаючись до суду з вищевказаними вимогами, позивач просить сягнути з відповідача вказану заборгованість, яка виникла у ОСОБА_1 за порушення умов кредитного договору.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

У частині 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ст. 1049 вказаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно статті 625 цього Кодексу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Відповідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У пункті 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК України.) Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити і оцінити його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

На підтвердження заборгованості та її розміру позивач подав до суду заяву (оферту) №200055290 від 28 червня 2014 року (т. 4 а.с. 26), анкету від 28 червня 2014 року № (т. 4 а.с. 27), довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупність споживчого кредиту в рамках карткового продукту від 28 червня 2014 року (а.с. 28), тарифу по продукту (т. 4 а.с. 29), договір №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року; додаток № 1 до договору факторингу №7_БМ із відступленням права вимоги за кредитними договорами від 20 липня 2020 року.

ТОВ «Діджи Фінанс» надано виписку по рахунку за кредитним договором №200055290 від 28 жовтня 2014 року за період запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Банк Михайлівський» з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року.

В той же час, доказів того, що відповідачем були отримані кредитні кошти, розмір наданого кредиту, графіку погашення заборгованості, виписки з карткового рахунку відповідача з періоду підписання Заяви оферти № 20055290, а саме з 28 червня 2014 року до 23 травня 2016 року, а також розрахунку заборгованості за цей період - позивачем суду не надано.

Так, з долученої ТОВ «Діджи Фінанс» до позовної заяви заяви (оферти) № 200055290, яка підписана представником ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 28 червня 2014 року, неможливо зробити висновок про розмір та дату надання кредиту відповідачу, дату сплати заборгованості за кредитом чи відсутності сплати за кредитом, неможливо встановити розмір процентів та порядок їх нарахування (т. 4 а.с.26).

Також, в підписаній позичальником Анкеті №423125 в графі про бажану суму кредиту вказано 5000,00 грн., відомості про строк кредиту відсутні, також не зазначено, на підставі якого договору була складена Анкета №423125 (т. 4 а.с. 27).

З Довідки про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Прибуткова картка + кредитка (не іменна)» - сума можливого кредиту вказана до 50 000,00 грн., строк кредиту 12 місяців, орієнтовна сукупна вартість кредиту 24307,90 грн. (а.с.т. 4 а.с. 28).

З дослідженої розписки про отримання платіжної картки та/або ПІН-коду неможливо встановити, яка ж саме сума кредитних коштів була на рахунку за цією карткою (т. 4 а.с.30).

Суд зауважує, що належними доказами, які підтверджують наявність кредитної заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно даного положення закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Таким чином, належними доказами щодо заборгованості по кредиту за кредитним договором можуть бути виписки за картковими рахунками (по кредитному договору), проте позивачем суду не надано розрахунку заборгованості або первинних документів чи виписки по рахунку відповідача за період з 28 червня 2014 року до 23 травня 2016 року.

Додаток №1 до Договору №7_БМ від 20 липня 2020 року про відступлення прав вимоги без банківської виписки з особового рахунку в період з 28 червня 2014 року (дата підписання Заяви (оферти) № 200055290 до 23 травня 2016 року позичальника жодним чином не підтверджує позовні вимоги саме про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в межах встановленого кредитного ліміту (їх розміру), дату їх отримання та не підтверджує, яку частину тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами сплачено відповідачем, а яка частина кредиту не була сплачена з врахуванням щомісячного платежу у межах строку кредитування.

Судом встановлено, що матеріали справи також не містять доказів переуступки прав вимоги.

Зі змісту договору №7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський», зокрема з п. 1 договору вбачається, що банк відступив новому кредитору права вимоги банку до позичальників згідно реєстру у Додатку №1 до цього договору.

Однак, передача боргу за договором відступлення на певну суму не підтверджує обґрунтованість такого боргу, з огляду на відсутність будь-яких інших доказів його наявності.

Посилання ж позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі №910/11298/16, як підтвердження того, що ТОВ «Діджи Фінанс» є єдиним та належним кредитором, є необґрунтованими з наступних підстав.

Відповідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі змісту рішення, на яке посилається позивач, вбачається, що воно не підтверджує факт переходу права вимоги від банку до позивача саме за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 .

Крім того, оскільки ОСОБА_1 не приймав участі у справі № 910/11298/16, рішення у вказаній справі в силу вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України не є преюдиційним, а отже позивач має доводити обставини переуступки права вимоги щодо ОСОБА_1 на загальних підставах.

Враховуючи зазначене, позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» є недоведеними та безпідставними.

Відповідно ч.5 ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторін.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором №200055290 від 28 червня 2014 року в загальному розмірі 44749,72 грн., у зв`язку з чим суд вважає, що позов ТОВ «Діджи Фінанс» не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Представником відповідача подано заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

З урахуванням того, що суд прийшов переконання про відсутність підстав для задоволення позовних, не вбачається підстав і для застосування до них наслідків спливу строків позовної давності.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. 207, 633, 634, 638, 640, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 223, 258, 259, 263-265, 266, 273, 280-284 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 03 жовтня 2024 року.

Суддя Л.В. Яковлєва