КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/6988/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 жовтня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Заставенко М.О. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євтушок Ірина Олександрівна про визнання зобов`язання за договором позики припиненим, визнання припиненою заставки та скасування обтяження рухомого майна,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив визнати припиненим зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики № 121121-5 від 21 листопада 2021 року, укладеного ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , визнати припиненою заставу транспортного засобу Porsche Cayenne д.н.з. НОМЕР_1 , яка виникла на підставі договору застави транспортного засобу від 12 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Євтушок І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2603; припинити обтяження, зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 12 листопада 2021 року за № 29484438, за яким об`єктом обтяження є автомобіль Porsche Cayenne д.н.з. НОМЕР_1 , покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивував тим, що 12 листопада 2021 року уклав з відповідачем договір позики № К121121-5, за умовами якого відповідач передає у власність позивача, а позивач приймає грошові кошти в сумі 224 558,40 грн., що за курсом продажів на день укладення договору еквівалентно 8 506,00 дол. США, позивач зобов`язується повернути позику у визначений договором строк. Сторони домовилися, що загальна сума в гривнях, яка підлягає поверненню, складає 8 506,00 дол. США, не пізніше ніж через три місяці з моменту укладення договору позики, тобто до 12 лютого 2022 року включно. Позика є безпроцентною.

29 листопада 2021 року сторонами укладено додаткову угоду до договору позики, згідно умов якої сторони було збільшено суму позики до 316 561,42 грн, що на день укладення було еквівалентно 11 566,00 дол. США.

Крім того, 12 листопада 2021 року сторонами укладено договір застави транспортного засобу марки «PORSCHE CAYENNE», шасі НОМЕР_2 , 2013 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2603.

У зв`язку з неповним виконанням позивачем взятого на себе зобов`язання щодо повернення позики, 04 серпня 2022 року ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду, рішенням якого від 07 лютого 2023 року у справі № 357/6923/22 стягнуто з позивача на користь відповідача 302 530,97 грн. та судові витрати. 07 березня 2024 року на виконання вказаного рішення суду ОСОБА_2 внесено на депозитний рахунок приватного виконавця грошові кошти у розмірі 333 406,30 грн., в якості погашення заборгованості.

Оскільки зобов`язання позивача перед відповідачем за договором позики виконано у повному обсязі та вважається припиненим, то представник позивача 21 березня 2024 року направив відповідачеві вимогу про припинення обтяження на рухоме майно за договором застави. Однак ОСОБА_3 було відмовлено у вчиненні дій щодо зняття обтяження рухомого майна, оскільки, на думку останнього, рішенням суду договір позики не розірвано, він продовжує діяти, у зв`язку з чим він нарахував розмір заборгованості 297 678,78 грн.

Саме у зв`язку із відмовою відповідача у знятті та припиненні обтяження рухомого майна, позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року позов задоволено, визнано припиненим зобов`язання ОСОБА_2 за договором позики № К121121-5 від 21 листопада 2021 року, укладеним з ОСОБА_1 . Визнано припиненою заставу транспортного засобу марки «PORSCHE CAYENNE», шасі НОМЕР_2 , 2013 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , яка виникла на підставі договору застави транспортного засобу від 12 листопада 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2603. Припинено обтяження і вилучено з Державного реєстру обтяжень рухомого майна запис, зареєстрований 12.11.2021 за № 29484438, щодо легкового автомобіля «PORSCHE CAYENNE», шасі НОМЕР_2 , 2013 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 633,60 грн.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, викладав обставини справи, повідомляв, що відповідно до п. 11 договору позики у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1 % від загальної суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Позичальник не виконує свої зобов`язання належним чином, а його заборгованість складає 295178,10 грн.

Наводив зміст ст. 509, 598, 599, 1046, 1047, 1049 ЦК України, посилався на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, вказував, що аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що припинення зобов`язання за договором позики у зв`язку із його виконанням відбувається в момент повернення позики - зарахуванням грошової суми, що позичалась на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів йому.

Наводив зміст ст. 537 ЦК України, зазначав, що позивачем не надано достатніх доказів виконання позивачем належним чином зобов`язання щодо повернення позики у спосіб, визначений договором позики, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відносно незазначення позивачем доказів порушення його прав та позиції про визнання недійсною додаткової угоди до договору позики, посилався на ст. 3, 15 ЦК України, ст. 55, 64 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, судову практику ЄСПЛ, вважав, що позивач, в порушення вимог ст. 77, 79, 80, 81, 95, 175 ЦПК України не надав до матеріалів справи належних та допустимих доказів, в тому числі і письмових, які б підтверджували факт порушення його прав оспорюваними правочинами, і на цьому ж наголошує Верховний Суд в постанові від 31 липня 2019 року в справі № 910/4816/18.

Посилався на ч. 1 ст. 215 ЦК України, вказував, що позивачем не доведено наявності будь-яких обставин, які відповідно до положень ст. 203, 215 ЦК України є підставами для визнання правочинів недійсними.

Наводив правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/17 про те, що позивач, який був та є позичальником/боржником згідно кредитного договору та додаткових угод у зв`язку з невиконанням останнім свого обов`язку у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми кредиту, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.

Зазначав, що судом порушена основна аксіома цивільного судочинства «суд знає закон», тобто при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивача, який звертається саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою, так і відповідача, який, заперечуючи проти позову, наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачем у справі.

Посилався на висновки ЄСПЛ, згідно яких одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Брумареску проти Румунії»). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи («Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії»).

Від позивача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Посилався на те, що оскільки позивачем 07 березня 2024 року виконано рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2023 року в повному обсязі, можна дійти висновку, що договір позики, укладений між позивачем та апелянтом, наразі є виконаним позивачем належним чином в повному обсязі та зобов`язання за договором позики є припиненими. Сплативши заборгованість за договором позики в межах виконавчого провадження № НОМЕР_3, відкритого на підставі вказаного судового рішення, позивач належним чином виконав свої зобов`язання за договором позики, що свідчить про наявність правових підстав для припинення права застави та внесення до державного реєстру відповідної інформації.

Вказував, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року прийнято у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, в результаті ґрунтовного, повного та всебічного дослідження усіх обставин справи, апеляційна скарга не містить доказів та аргументів, які спростовують і вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що після виконання у повному обсязі 07 березня 2024 року позивачем своїх зобов`язань перед відповідачем, ОСОБА_2 звертався до відповідача з вимогою щодо здійснення необхідних заходів щодо скасування заборони на відчуження транспортного засобу забезпеченого заставою, однак відповідач своїх зобов`язань за договором позики та застави не виконав, у зв`язку з чим права позивача підлягають судовому захисту у заявлений ним спосіб, який відповідає ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме шляхом визнання припиненим зобов`язання по договору позики, визнання застави припиненою та скасування обтяження рухомого майна.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики № К121121-5, відповідно до умов якого Позикодавець передає у власність позичальнику, а позичальник приймає у власність грошові кошти в сумі 224 558,40 грн., що еквівалентно 8 506 доларів США, та зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк - не пізніше ніж через 3 місяці з моменту укладення договору, тобто до 12 лютого 2022 року (а. с. 10 - 11).

Пунктом 11 договору встановлено, що у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку в розмірі 1% від поточної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості.

Відповідно до п. 14 договору, у випадку повернення позичальником суми позики, визначеної п. 1 даного договору, позикодавець зобов`язаний видати позичальнику розписку про одержання суми позики в повному обсязі або частково. Після повного виконання зобов`язання позичальником за даним договором позикодавець зобов`язується також передати позичальнику розписку, яка власноручно написана позичальником під час укладання даного договору, що є єдиним належним підтвердженням виконання ним зобов`язань за цим договором щодо повернення позики належним чином. Припинення зобов`язання позичальника за договором позики (виконання або з інших підстав, передбачених законодавством) тягне за собою припинення договору застави та надання витягу з державного реєстру рухомого майна про зняття обтяжень з предмету договору застави, а також похідних від нього зобов`язань.

Також 12 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір застави транспортного засобу марки «PORSCHE CAYENNE», шасі НОМЕР_2 , 2013 року випуску, чорного кольору, державний номерний знак НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євтушок І.О., зареєстрованого в реєстрі за № 2603 (а. с. 14 - 17).

Згідно п. 3.2 договору застави, право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором позики, а також в інших випадках, передбачених законодавством України.

29 листопада 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду до договору позики № К121121-5 від 12 листопада 2021 року, згідно з умовами якої внесено зміни до п. 1, 5, 6 договору щодо суми позики в розмірі 316 561,42 грн., що еквівалентно 11 566 доларів США, яку позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві частинами відповідно до графіка: до 12 грудня 2021 року - 12 754,42 грн.; до 12 січня 2022 року - 15 053,50 грн.; до 12 лютого 2022 року - 288 753,50 грн. (а. с. 12 - 13).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2023 року у справі № 357/6923/22 частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, стягнуто ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , заборгованість у розмірі 302 530,97 грн. та судовий збір у розмірі 3 025,48 грн. (а. с. 20 - 25).

Вказаним рішенням встановлено, що відповідач договірні зобов`язання виконав не в повній мірі, а тому за вимогою позивача суд вважав необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів, переданих за договором позики від 12 листопада 2021 року (зі змінами) у розмірі 272 550,42 грн.

Суд у справі № 357/6923/22 також вважав обґрунтованою вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 1% неустойки від поточної суми заборгованості, за кожен календарний день існування простроченої заборгованості на підставі умов договору та ст. 549, 550 ЦК України. Однак, оскільки в матеріалах справи відсутні докази про дату сплати відповідачем чергових платежів та з огляду на визнання ОСОБА_2 обставини, що 12 лютого 2022 року він не здійснив платіж у встановленому графіком розмірі, суд дійшов висновку, що порушення грошового зобов`язання мало місце саме з 12 лютого 2022 року, а тому період обрахунку з 13 січня 2022 року визначено позивачем невірно. З огляду на вказане, суд дійшов висновку, що підлягає стягненню з відповідача 1% неустойки від поточної суми заборгованості за кожен календарний день існування простроченої заборгованості, тобто за період з 13 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 29 980,55 грн. (272,550,42 х 1% х 11).

Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Солоньком М.М. було відкрите виконавче провадження № НОМЕР_3 з примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області № 357/6923/22.

07 березня 2024 ОСОБА_2 перерахував на депозитний рахунок приватного виконавця грошові кошти у розмірі 333 406,30 грн. (а. с. 26).

08 березня 2024 року приватним виконавцем Солонько М.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, з якої вбачається, що на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано 305 556,45 грн. відповідно до рішення суду. За змістом постанови, рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано повністю (а. с. 27).

21 березня 2024 року та 26 березня 2024 року представник позивача - адвокат Погребняк В.О. звертався до ОСОБА_1 із вимогою щодо вчинення дій стосовно припинення обтяження транспортного засобу за договором застави (а. с. 29 - 35, 38 - 43).

Листом від 26 березня 2024 ОСОБА_1 відмовив у вчиненні дій щодо скасування обтяження автомобіля, який належить позивачеві, посилаючись на те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області договір позики не розірвано, а залишок заборгованості складає 297 678,78 грн. (а. с. 36 - 37).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 30 березня 2024 року, 12 листопада 2021 року зареєстроване обтяження, розмір основного зобов`язання - 224558,40 грн., строк виконання зобов`язань - 12 лютого 2022 року, боржник ОСОБА_2 , обтяжувач ОСОБА_1 , номер обтяження 29484438 (а. с. 18).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина 1 статті 509 ЦК України).

За загальними правилами, встановленими нормами статей 526, 530, 611, 629 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до положень статей 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Отже, у випадку настання строку виконання зобов`язання за договором позики, позичальник повинен повернути позикодавцеві позику у повному обсязі.

Передбачені цивільним законодавством забезпечувальні заходи виконання зобов`язання завжди виникають у зв`язку з основним зобов`язанням і, як правило, мають залежний від основного зобов`язання характер, тобто їх дійсність залежить від дійсності основного правочину.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є застава.

Згідно ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу», в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 13 Закону України «Про заставу» угодою сторін може бути передбачено нотаріальне посвідчення договору застави і в тих випадках, коли це є не обов`язковим в силу законодавства України, але на цьому наполягає одна із сторін.

Згідно ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом.

Застава нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Застава рухомого майна може бути зареєстрована на підставі заяви заставодержателя або заставодавця з внесенням запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Моментом реєстрації застави рухомого майна є дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Згідно ст. 3 Закону України «Про заставу», застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно ч. 1 - 3 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави.

Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом.

У разі припинення права застави на нерухоме майно до державного реєстру вносяться відповідні дані.

У разі припинення права застави внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання заставодержатель, у володінні якого перебувало заставлене майно, зобов`язаний негайно повернути його заставодавцеві.

За системним аналізом зазначених норм права застава припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому законодавство не вимагає від заставодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням застави, оскільки застава, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості, припиняється за фактом виконанням основного зобов`язання.

Отже, за відсутності обґрунтованої заборгованості позичальника та вимог кредитора на момент виконання рішення суду про стягнення заборгованості та припинення у зв`язку із цим основного зобов`язання застава припиняється.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що виходячи із загальних правових норм, застава є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому правочин щодо її встановлення має юридичне значення тільки тоді, коли має юридичну силу основне зобов`язання, і що наведене узгоджується з положеннями пункту 3.2 договору застави, яким визначено, що право застави припиняється виконанням заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань за договором позики, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Згідно з частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України).

Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та існування перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право, та з яких підстав.

Правовідносини щодо обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна регулюються Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Згідно ч. 1 ст. 43 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» реєстрація обтяжень здійснюється на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються: відомості про обтяжувача, відомості про боржника, посилання на підставу виникнення обтяження та його зміст, опис рухомого майна, що є предметом обтяження, достатній для його ідентифікації, відомості про заборону чи обмеження права боржника відчужувати предмет обтяження.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати держателю або реєстратору Державного реєстру заяву про припинення обтяження і подальше вилучення відповідного запису з Державного реєстру. У разі невиконання цього обов`язку обтяжувач несе відповідальність за відшкодування завданих збитків.

Реєстрація обтяжень рухомого майна в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) здійснюється відповідно до Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та постанови Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830 «Про затвердження Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна».

Відповідно до п. 24 Порядку № 830, відомості про припинення обтяження реєструються на підставі судового рішення або заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.

Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років.

На підставі судового рішення або заяви щодо припинення обтяження виключенню підлягає запис стосовно всього рухомого майна, що є предметом обтяження.

Після припинення обтяження обтяжувач самостійно або на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору відповідну заяву для припинення обтяження та виключення його з Реєстру, крім випадку, коли державну реєстрацію припинення обтяження на підставі судового рішення вже проведено.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно п. 7 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення.

Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 646/5878/20 у подібних правовідносинах, згідно яких «Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновком якого у нескасованій частині судового рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що позивачкою доведено факт припинення зобов`язань за кредитним договором від 11 березня 2005 року № 121-п/05 внаслідок повної сплати у серпні 2015 року позичальником суми кредитної заборгованості, встановленої рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 листопада 2013 року у справі № 646/7301/13-ц, та дійшов висновку про наявність підстав для визнання припиненим права іпотеки ТОВ «ФК «Маніту» за іпотечним договором від 14 березня 2005 року».

Крім того, у постанові від 26 січня 2022 року Верховний Суд у справі № 127/26402/20 виснував, що «Враховуючи те, що суд першої інстанції правильно встановив, що свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит боржник виконав в повному обсязі та належним чином, що підтверджується постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що належне виконання основного зобов`язання припиняє іпотеку й обтяження нерухомого майна, що є предметом іпотеки».

Отже, встановивши, що на момент звернення до суду із цим позовом відповідачем за зверненням позивача не було вчинено дій щодо припинення застави у зв`язку із повним погашенням боргу за основним зобов`язанням, забезпеченим заставою, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про доведеність і обґрунтованість позову та необхідність його задоволення шляхом визнання припиненим зобов`язання по договору позики, визнання застави припиненою та скасування обтяження рухомого майна.

Судом першої інстанції також правильно відхилено посилання відповідача на наявність у позивача заборгованості зі сплати коштів за договором позики, оскільки позивачем було повернуто відповідно до рішення суду всі отримані у позику кошти, а нарахування 1% неустойки від суми заборгованості після 24 лютого 2022 року суд вважав таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, так як відповідно до 18 ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення; установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що позичальник свої зобов`язання не виконує належним чином, а його заборгованість складає 295178,10 грн.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на зміст ст. 509, 598, 599, 1046, 1047, 1049, 537 ЦК України, на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц, згідно яких припинення зобов`язання за договором позики у зв`язку із його виконанням відбувається в момент повернення позики - зарахуванням грошової суми, що позичалась на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів йому, а позивачем не надано достатніх доказів виконання позивачем належним чином зобов`язання щодо повернення позики у спосіб, визначений в договорі позики, є необґрунтованими і спростовуються наявними в матеріалах справи доказами - квитанцією від 07 березня 2024 року, згідно якої ОСОБА_2 перерахував на депозитний рахунок приватного виконавця грошові кошти у розмірі 333 406,30 грн. (а. с. 26), та постановою приватного виконавця Солонька М.М. від 08 березня 2024 року про закінчення виконавчого провадження, згідно якої на користь стягувача ОСОБА_1 було перераховано 305 556,45 грн. відповідно до рішення суду. За змістом постанови, рішення згідно з виконавчим документом фактично виконано повністю (а. с. 27).

Апеляційний суд приймає до уваги, що відповідач ОСОБА_1 постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження не оскаржував, фактично погодившись із повним виконанням божником основного зобов`язання за договором позики, що є наслідком припинення акцесорного зобов`язання.

Апеляційний суд враховує, що записи про державну реєстрацію обтяжень рухомого майна, а також застава за належного виконання у повному обсязі забезпеченого заставою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 127/26402/20, від 25 червня 2024 року у справі № 646/5878/20.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд не може погодитись з помилковими доводами апеляційної скарги, що позивач, в порушення вимог ст. 77, 79, 80, 81, 95, 175 ЦПК України не надав до матеріалів справи належних та допустимих доказів, в тому числі і письмових, які б підтверджували факт порушення його прав.

Апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги, що позивачем не доведено наявність будь-яких обставин, які відповідно до положень ст. 203, 215 ЦК України є підставами для визнання правочинів недійсними, зважаючи на те, що будь-яких вимог про визнання недійсними правочинів в межах даного позову не заявлялось і, відповідно, судом першої інстанції такі вимоги не розглядалися і рішення щодо них не ухвалювалося.

Доводи апеляційної скарги, з посиланням на постанову Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі № 405/1820/177, про те, що усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора, а особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів, відхиляються апеляційним судом, оскільки не мають відношення до предмету і підстав позову та обставин даної справи, в межах якої сторони не посилались, а судом першої інстанції не встановлювались обставини укладення будь-яких фраудаторних правочинів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на практику ЄСПЛ, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на те, що кожній зі сторін повинна бути надана розумна можливість представляти свою правову позицію, включаючи свої докази таким чином, щоб вона не була поставлена в значно менш вигідне становище, ніж інша сторона, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, позаяк відповідачем не аргументовано, яким чином, на його думку, суд першої інстанції допустив порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, і оскільки апеляційним судом таких порушень не виявлено.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги про порушення принципу правової визначеності та створенні конфліктної практики, оскільки відповідачем не зазначено, які, на його думку, правові висновки Верховного Суду не були враховані судом першої інстанції при ухваленні даного рішення, і оскільки апеляційний суд будь-яких відступів від судової практики Верховного Суду, яка була би допущена судом першої інстанції, не вбачає.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00).

Оскаржене судове рішення є достатньо вмотивованим та містить висновки суду щодо обставин, які мають значення для вирішення спору.

Апеляційний суд враховує, що в апеляційній скарзі не зазначено, як це передбачається п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо).

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом формальні і не конкретизовані посилання апеляційної скарги на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.