КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 вересня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/13147/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів - Писаної Т. О., Гаращенка Д. Р.,

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: представників позивача Рибака І. І. , Філіпової Г. М. ,

представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Шовкуна С. І.,

представника третьої особи: Вітер Т. А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Адміністрації Державної прикордонної служби України

на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року.

та на додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року

у складі судді Романишеної І. П.

у цивільній справі № 761/36262/21 Шевченківського районного суду міста Києва

за позовом Адміністрації Державної прикордонної служби України

до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 ,

третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації

про виселення із службової квартири та зняття з реєстрації,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2021 року Адміністрація Державної прикордонної служби України звернулась в суд із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що ОСОБА_3 проходив військову службу в органах Державної прикордонної служби та був звільнений з неї 17.04.2020 року. Під час проходження військової служби (в 1993 році) відповідач був забезпечений постійним житлом за адресою АДРЕСА_1 , яку згодом відповідачем було приватизовано. Разом з тим, в подальшому ОСОБА_3 було забезпечено службовою житловою площею, для тимчасового проживання на період проходження служби, у вигляді 3-кімнатної службової квартири АДРЕСА_2 на родину з 4-х осіб.

Позивач зазначав, що після звільнення з військової служби та виключення з усіх видів забезпечення відповідачу повторно, листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 22.03.2021 року за вих. № 702-6435/0/6-21, було повідомлено про необхідність здачі службового житла та запропоновано у добровільному порядку вивільнити та здати зазначене службове житло. Однак, зазначені вимоги позивача були проігноровані та жодних дій спрямованих на виконання цих вимог, станом на момент подання позову, відповідачами не вчинено, що і стало підставами для звернення до суду з метою захисту прав та законних інтересів Адміністрації Державної прикордонної служби України.

Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов про виселення відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 із службової квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , а також зобов`язати знятись з реєстрації за вказаною адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 травня 2024 року стягнуто з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_3 29 000,00 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі Адміністрація Державної прикордонної служби України посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апелянт вказує, що під час проходження служби у 1993 році відповідач ОСОБА_3 був забезпечений постійним житлом за адресою: АДРЕСА_1 , яка ним була приватизована. В 2018 році відповідача було забезпечено службовою квартирою, яка є предметом даного позову. Правові підстави для користування службовим житлом відповідачем не існують, адже звільнення відповідача з військової служби, виключення із списків особового складу та зняття з усіх видів забезпечення, а також той факт, що відповідач був забезпечений іншим житлом, яке надавалось йому раніше і було ним приватизоване, його виселення та зняття з реєстрації за адресою зазначеної службової квартири є законним.

Звертає увагу на те, що на час виникнення спірних правовідносин, розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві Державної адміністрації від 11 січня 2018 року № 4 спірну квартиру було включено до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду, просить додаткове рішення суду змінити, стягнувши з Адміністрації Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_3 2 500 грн. на відшкодування витрат на правову допомогу, вказуючи, що при ухвалені додаткового рішення та вирішення питання про розподіл судових витрат не застосовано ч. 3 ст. 141 ЦПК України щодо обґрунтованості їх розміру та пропорційності щодо предмета спору з урахуванням його ціни. Вважає, що розмір витрат, заявлених стороною відповідача є завищеним, безпідставними та недоведеними в повному обсязі.

У поданих відзивах на апеляційну скаргу на рішення суду та на додаткове рішення адвокат Шовкун С. І., в інтересах ОСОБА_3 , просить апеляційні скарги залишити без задоволення, як необґрунтовані, а рішення суду від 01 травня 2024 року та додаткове рішення від 20 травня 2024 року без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість. Вказує, що апеляційна скарга містить доводи, які свідчать лише про незгоду позивача з ухваленим рішенням без врахування об`єктивних фактичних обставин, які були встановлені судами при розгляді справи № 761/4289/23 (відсутність у займаного відповідачами житла статусу «службове»), та які було враховано судом при розгляді даної справи. Щодо оскарження додаткового рішення вказує, що позивач у суді першої інстанції не заявляв жодних заперечень з приводу розміру та складу витрат, вважає, розрахунок позивача необґрунтованим.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційні скарги не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники позивача підтримали подані апеляційні скарги з підстав та доводів, викладених у них, просили рішення суду першої інстанції скасувати й задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти апеляційних скарг заперечив, вважаючи їх доводи необґрунтованими, просив залишити їх без задоволення, а рішення суду від 01 травня 2024 р. та додаткове рішення від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Представник третьої особи заперечив проти задоволення апеляційної скарги на рішення суду від 01 травня 2024 року, просив залишити її без задоволення, щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 20 травня 2024 року поклався на розсуд суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву на них, колегія суддів виходить з наступного.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, а також запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (пункти 4, 5 частини п`ятої статті 12 ЦПК України).

Щодо апеляційної скарги на рішення суду від 01 травня 2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом відповідач ОСОБА_3 є особою звільненою з військової служби на підставі наказу № 20-ОС від 10.01.2020 року голови Державної прикордонної служби України.

Під час проходження військової служби ОСОБА_3 було забезпечено постійним житлом за адресою: АДРЕСА_1 (довідка про забезпечення житловою площею від 21.11.2019 року №135/19).

11.01.2018 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 4 «Про включення жилих приміщень до числа службового житла», яким включено до числа службових жилих приміщень Державної прикордонної служби України, серед інших трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 .

На період проходження військової служби відповідача ОСОБА_3 разом із сім`єю забезпечено службовою квартирою АДРЕСА_4 , (ордер серії № 016058 від 28.02.2018 року).

Відповідачі зареєстровані у вказаній квартирі (а/с.31-35).

19.06.2018 року Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією прийнято розпорядження № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службового житла», відповідно до якого службову квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , виключено з числа службових жилих приміщень організацій, підприємств та установ (підпункт 1.1. пункту 1).

Пунктом 1 розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27 серпня 2019 року №661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації» визнано таким, що втратив чинність підпункт 1.1. пункту 1 розпорядження від 19 червня 2018 року № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службового житла».

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 05.09.2023 року у справі № 761/4289/23, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 20.02.2024 року, скасовано розпорядження Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 27.08.2019 року № 661 «Про внесення змін до розпоряджень Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації» в частині визнання таким, що втратив чинність підпункт 1.1. пункту 1 розпорядження від 19 червня 2018 року № 343 «Про виключення жилих приміщень з числа службових» щодо виключення з числа службових приміщень організацій, підприємств та установ трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 ; в частині визнання таким, що втратило чинність розпорядження від 19 квітня 2019 року № 314 «Про виключення жилого приміщення з числа службового житла» щодо виключення з числа службового житла трикімнатну квартиру АДРЕСА_5 .

Звертаючись з позовом, позивач посилаючись на норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також нормами Житлового кодексу України, які регламентують виселення осіб з службового житла, вказував на те, що невиконання відповідачами законних вимог щодо виселення із службового житла порушує соціальні права інших військовослужбовців та членів їх сімей, які перебувають на обліку та в списках осіб, що потребують отримання службового житла.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що статус квартири за адресою: АДРЕСА_3 , не є службовим, що виключає можливість виселення відповідачів з підстав визначених статті 124-125 ЖК України, якою унормовано виселення особи саме з службового житла.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

Відповідно до положень статті 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Відповідно до статті 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

У відповідності до пункту 43 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові приміщення (стаття 119 ЖК України, постанова від 04 лютого 1988 року № 37), до нього віднесено військовослужбовців Державної прикордонної служби до одержання ними постійного жилого приміщення.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно із частинами першою, третьою статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, а також розмір і порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації за піднайом (найом) ними жилих приміщень визначений Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок).

На підставі пункту 7 Порядку військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них житла для постійного проживання в населених пунктах за місцем проходження військової служби та/або в безпосередній близькості від місця проходження військової служби, що дає змогу щодня своєчасно прибувати до місця проходження військової служби (перелік таких населених пунктів для військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначається Міноборони, МВС, МОН, СБУ, розвідувальними органами, Адміністрацією Держспецзв`язку, ДКА та Управлінням державної охорони), забезпечуються службовими житловими приміщеннями.

Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті (абзац 4 пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до частин 4-5 статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Встановивши, що відповідачі були вселені у квартиру кв. АДРЕСА_4 , яка у подальшому була виключена з числа службових жилих приміщень на підставі розпорядження № 343 від 19.06.2018 року Шевченківської районної в м. Києві державною адміністрацією «Про виключення жилих приміщень з числа службового житла», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з підстав визначених ст. 125 ЖК України.

При цьому судом обґрунтовано взято уваги рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05.09.2023 року у справі № 761/4289/23, що залишено без змін постановою Київського апеляційного суду міста Києва від 20.02.2024 року й ураховано, що з часу зміни статусу спірного житла, користувачем якого є позивач, зі службового на житлове за ініціативою Державної прикордонної служби України, позивач у порядку цивільного судочинства набув право захисту від порушення його прав на житло, яке вже не є службовим.

За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки зміст і спрямованість діяльності держави визначають права та свободи людини і їх гарантії, а утвердження та забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3 Конституції України), колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про те, що на теперішній час статус спірної квартири, не є службовим, що у відповідності до ст.ст.124, 125 ЖК України позбавляє можливості ініціювання позивачем питання щодо виселення відповідачів з житла, оскільки відповідні вимоги позивача не здійснюються «згідно із законом», а також не наділені легітимною метою.

Відтак колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову й відхиляє решту аргументів апеляційної скарги як явно необґрунтовані, й такі що повторюють доводи позовної заяви. Підстав для скасування чи зміни рішення суду не встановлено.

Щодо апеляційної скарги на додаткове рішення суду.

З матеріалів справи слідує, що рішення по суті справи, яким відмовлено у задоволенні позову, ухвалено судом 01 травня 2024 року. У відзиві на позов (а.с. 82, т.1.) представником відповідача, адвокатом Шовкуном С. І. повідомлено про попередній орієнтовний розмір судових витрат, у тому числі на правову допомогу (100 000 грн).

Перед судовими дебатами представником відповідач, адвокатом Шовкуном С. І. також зроблено усну заяву про розподіл судових витрат (т. 2., а.с. 2).

03.05.2024 р. представник відповідача, адвокат Шовкун С. І. подав до суду заяву, у якій просив ухвалити додаткове рішення про стягнення на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 29 000 грн.

З матеріалів справи слідує, що між адвокатом Шовкуном С. І. та відповідачем ОСОБА_3 10 жовтня 2022 року укладено договір № 19/22 про надання правничої (правової) допомоги, а також додаткову угоду № 19/22 від 10 жовтня 2022 року. На підтвердження понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу заявником подано договір про надання правничої (правової) допомоги № 19/22 від 10.10.2022 р., Додаткову угоду № 1 від 10.10.2022 р. до договору про надання правничої (правової) допомоги № 19/22 від 10.10.2022 р., додаткову угоду №2 від 10.10.2023 р. до договору про надання правничої (правової) допомоги № 19/22 від 10.10.2022 р., акт приймання-передачі наданої правничої допомоги від 10.04.2024 р. за договором про надання правничої (правової) допомоги № 19/22 від 10.10.2022 р., квитанція №4 про сплату коштів за надані послуги в розмірі 29 000,00 грн.

Згідно з п.п. 1.1. Договору адвокат прийняв на себе доручення клієнта та взяв на себе зобов`язання з надання клієнту правової допомоги в обсязі та на умовах, визначених цим Договором та Додатковими угодами до нього, а клієнт взяв на себе зобов`язання прийняти та оплатити надану йому адвокатом правову допомогу, а також сплатити всі обумовлені сторонами витрати.

У пункті 3.1. Договору сторонами узгоджено, що витрати за надання правової допомоги, їх розмір, у тому числі гонорару, який клієнт сплачує адвокату за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами додатковою угодою, яка є невід`ємною частиною цього договору.

10.04.2024 р. адвокат Шовкун С. І. та відповідач ОСОБА_3 підписали акт приймання-передачі наданих послуг у справі № 761/36262/21 за договором про надання правничої (правової) допомоги № 19/22 від 10.10.2022 р., в якому зазначили обсяг виконаних робіт адвокатом Шовкуном С.І.

Задовольняючи заяву про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 29 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем доведено надання йому послуг адвокатом,розмір понесених відповідачем витрат на оплату послуг адвоката є співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами та наданими послугами, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом зазначених робіт та значенням справи для відповідача, а також ненадання позивачем належних та допустимих доказів, в тому числі конкретних доводів, які б свідчили про необґрунтованість та неспівмірність витрат на правничу допомогу, які понесені відповідачем.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Зважаючи на те, що відповідачем доведено надання йому послуг адвокатом, тож витрати на правову допомогу мають бути відшкодовані (Постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц).

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, наприклад у справах № 923/560/17, № 329/766/18, № 178/1522/18.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Необхідно наголосити, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч.1 ст. 182 ЦПК України).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020р. у справі №755/9215/15-ц, міститься висновок про те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування іншою стороною витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право вказати обґрунтовані заперечення проти таких вимог, що в даному випадку позивач не вчинив, що як наслідок виключає ініціативу суду з приводу зменшення відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Разом з тим, позивачем до суду першої інстанції суду не надано жодних заперечень на спростування співмірності розміру послуг їх вартості, клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в порядку частини п`ятої статті 137 ЦПК України від позивача також не надходило, а тому суд прийшов до правильного висновку про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в заявленому розмірі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо неспівмірності витрат на правову допомогу не заслуговують на увагу.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваних судовому рішенні та додатковому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційних скаргах, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та додаткового рішення та задоволення апеляційних скарг не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Адміністрації Державної прикордонної служби України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складений 03 жовтня 2024 року.

Судді Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

Д. Р. Гаращенко