КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024року місто Київ

справа №754/11794/13-ц

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди, постановлену під головуванням судді Клочко І.В., у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_6 на його користь борг за договором позики у розмірі 1 324 839,75 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року визнаномирову угоду, укладену 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , відповідно до якої в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 перед ОСОБА_3 в розмірі 1 324 839,75 грн. ОСОБА_6 передає ОСОБА_9 право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_10 згідно договору купівлі-продажу квартири від 20 січня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С.та зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №171 та зареєстрованого 27 січня 2011 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна і внесеного в Державний реєстр прав за реєстраційним номером №32634679.

Визнаноза ОСОБА_3 право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,50 кв.м, житловою площею 63,10 кв.м.

Після підписання мирової угоди зобов`язання за договором позики від 17 січня 2011 року ОСОБА_6 вважаються виконаними.

Провадження по цивільній справі №2-4414/13 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики закрито.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник особи, яка не брала участь в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу скасувати, справу на правити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що ОСОБА_1 в період з 28 листопада 1987 року по 29 листопада 2011 року перебувала у шлюбі з позивачемОСОБА_3

Вказував, що починаючи з 1993 року і по сьогоднішній день апелянт постійно проживає у Сполучених Штатах Америки, періодично навідуючись на територію України.

Зазначав, що ОСОБА_1 була власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 17 грудня 1998 року. Тобто, квартира належала апелянту на праві особистої приватної власності.

За час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було набуто у спільну сумісну власність квартиру №33 . В подальшому квартири №32 та №33 було об`єднано у один об`єкт нерухомості.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач помер. Після смерті останнього з`ясувалось, що набута за час шлюбу квартира №32,33 була відчужена позивачем невідомій особі без згоди ОСОБА_1 .

Посилався на те, що підставою позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 уданій справі була наявність заборгованості за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем 17січня 2011 року. При цьому ОСОБА_1 та позивач станом на 17 січня 2011 року перебували в шлюбі; предмет договору позики явно виходить за межі дрібного побутового правочину; згоди (в тому числі, письмової) на укладення такого договору апелянт позивачу не надавала, про факт його укладення також не знала.

Зазначав, що предметом договору позики бути спільні кошти подружжя у розумінні ст.60 СК України. Отже, позивач, уклавши з відповідачем договір позики, розпорядився коштами подружжя, що належали їм на праві спільної сумісної власності, без згоди ОСОБА_1 , чим порушив її права та законні інтереси.

Вказував, що мирова угода, затверджена судом в межах даної справи була укладена позивачем з порушенням прав та інтересів апелянта, оскільки позивач, уклавши мирову угоду, фактично, розпорядився належним подружжю на праві спільної сумісної власності правом вимоги до відповідача без згоди ОСОБА_1 . При цьому, зі змісту резолютивної частини ухвали вбачається, що в рахунок погашення боргу за спільним правом вимоги позивач отримав в особисту приватну власність від відповідача квартиру.

20 травня 2024 року від представника відповідача на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив закрити апеляційне провадження, оскільки оскаржуваною ухвалою не порушуються права ОСОБА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року постановленою, не виходячи до нарадчої кімнати, яка занесена до протоколу судового засідання, було залучено до участі у справі в якості правонаступників померлого позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

В судовому засіданні апеляційного суду представник особи, яка не брала участі в справі підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні апеляційного суду просили закрити апеляційне провадження.

Представник правонаступника ОСОБА_4 при вирішенні апеляційної скарги покладався на розсуд суду.

Правонаступник позивача ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися у судове зсідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно з п.8 ч.3 ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року №11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Так, відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З аналізу наведеної статті вбачається, що особи, які не брали участь у справі, мають право на апеляційне оскарження лише за умови, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 січня 2011 року між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_6 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець надав у борг позичальнику 150000 доларів США, строком до 17 січня 2013 року для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , звертаючись до суду у липні 2013 року з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, вказував на те, що останній взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у строк визначений договором позики не повернув.

12 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 підписано мирову угоду, яка була подана до суду на затвердження.

Визнаючи мирову угоду, суд першої інстанції виходив того, що умови мирової угоди не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

У березні 2024 року особа, яка не брала участі у справі ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою на зазначену ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на те, що підставою позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 у даній справі була наявність заборгованості за договором позики, укладеним між позивачем та відповідачем 17 січня 2011 року. При цьому ОСОБА_1 та ОСОБА_9 станом на 17 січня 2011 року перебували в шлюбі; предмет договору позики явно виходить за межі дрібного побутового правочину; згоди (в тому числі, письмової) на укладення такого договору апелянт позивачу не надавала, про факт його укладення також не знала. Зазначала, що предметом договору позики бути спільні кошти подружжя у розумінні ст.60 СК України. Отже, позивач, уклавши з відповідачем договір позики, розпорядився коштами подружжя, що належали їм на праві спільної сумісної власності, без згоди ОСОБА_1 , чим порушив її права та законні інтереси.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З матеріалів справи вбачається, що з 28 листопада 1987 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Печерського районного суду міста Києва від 29 листопада 2011 року (справа №2-3/4661/11).

З рішення у справі №2-3/4661/11 вбачається, що ОСОБА_3 у жовтні 2011 року звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, в якому вказував на те, що ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала на постійне місце проживання до США, а діти отримали громадянство США. Зазначив, що вже багато років шлюбні відносини між подружжям повністю припинені, спільне господарство не ведеться, сторони проживають окремо в різних країнах, у зв`язку із чим збереження шлюбу є неможливим.

У рішенні зазначено, що ОСОБА_1 не заперечувала проти розірвання шлюбу.

Договір позики від 17 січня 2011 року ОСОБА_1 не оскаржувала.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була набута відповідачем ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 20 січня 2011 року, укладеного з ОСОБА_1 (апелянтом).

У зв`язку з невиконанням ОСОБА_6 зобов`язань за договором позики, відповідно до ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року визнано мирову угоду, укладену 20 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 97,50 кв.м, житловою площею 63,10 кв.м.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень, які містяться у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Таким чином, право ОСОБА_1 може бути захищено шляхом подання відповідного позову до спадкоємців колишнього чоловіка ОСОБА_3 .

А відтак, апелянтом не доведено порушення її прав та законних інтересів ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі №668/17285/13-ц вказано, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Згідно з п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження на підставі ч.3 ст.362 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.268, 362 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника особи, яка не брала участі в справі ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 12 грудня 2013 року про затвердження мирової угоди, постановлену під головуванням судді Клочко І.В., у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 04 жовтня 2024 року.

Головуючий:

Судді: