Провадження № 22-ц/812/190/24 Головуючий суду першої інстанції Афоніна С.М.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2024 року м. Миколаїв Справа № 487/9486/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року, постановлену під головуванням судді Афоніної С.М., в залі судового засідання в м. Миколаїв, за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з ОСОБА_3 .

Заява мотивована тим, що 06 жовтня 2007 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_4 .

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 07 березня 2023 року шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

ОСОБА_6 встановлено інвалідність до 18 років, опікуном є ОСОБА_1 .

Діти проживають разом з заявником.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 29 листопада 2023 року було визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 на даний час перебуває в Республіці Польща, працює та має можливість утримувати дітей, інших утриманців не має.

Добровільно надавати допомогу на утримання дітей боржник відмовляється.

Посилаючись на викладене ОСОБА_1 просив суд видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі вказаної заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Ухвала суду мотивована тим, що місце реєстрації стягувача та боржника територіально не відноситься до Заводського району м. Миколаєва.

Заява ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітніх дітей, подана з порушенням правил підсудності, що відповідно до пункту 9 частини 1 статті 165 ЦПК України є підставою для відмови у видачі судового наказу.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник - ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, та посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у видачі судового наказу та не звернув увагу, що заява подана за правилами альтернативної підсудності на підставі частини 1 статті 28 ЦПК України, а тому йому відмовлено у доступі до правосуддя.

Судом першої інстанції не прийнято до уваги, що ОСОБА_1 до заяви додано докази про фактичне місце проживання разом з дітьми на території Заводського району м. Миколаєва, а саме суду надано акти про встановлення факту проживання його та дітей без реєстрації від 26 вересня 2023 року за адресою: АДРЕСА_1 . Тому суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у видачі судового наказу, пославшись на те, що заява про видачу судового наказу про стягнення аліментів подана з порушенням правил підсудності, оскільки як сам заявник так і діти проживають на території Заводського району м. Миколаєва.

За таких обставин, відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених частиною 9 статті 165 ЦПК України, є проявом надмірного формалізму з боку суду, який постановив ухвалу без врахування усіх обставин справи та наявних у справі доказів.

Критична оцінка судом Акту про встановлення факту проживання заявника з дітьми без реєстрації жодним чином не спростовує тієї обставини, що заявник, який реалізував наявне у нього право подати заяву про видачу судового наказу за своїм місцем проживання, виконав свій обов`язок та надав суду наявні у нього належні та допустимі докази фактичного місця проживання боржника, що на думку заявника, є достатньою підставою для розгляду заяви про видачу судового наказу із направленням кореспонденції за результатами розгляду заяви на останню відому адресу боржника, зазначену у вищевказаному акті.

Відзиву на апеляційну скаргу на час розгляду справи не надходило.

За приписами частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи ухвалу про відмову у видачі судового наказу суд першої інстанції посилаючись на приписи пункту 9 частини 1 статті 165 ЦПК України, виходив з того, що заявник ОСОБА_1 , звертаючись із заявою до Заводського районного суду м. Миколаєва зазначив своє місце проживання: АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою ні стягувач, ні боржник не зареєстровані, а їх місце реєстрації територіально не відноситься до Заводського району м. Миколаєва.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно відповіді № 378600 від 22 грудня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно відповіді № 378602 від 22 грудня 2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Заявником при звернення до суду на підтвердження свого проживання на території Заводського району м. Миколаєва надано акт про встановлення факту проживання громадянина без реєстрації, складений 26 вересня 2023 року трьома фізичними особами, адреса яких зазначена як АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб (пункт 4 частина 1 стаття 161 ЦПК України).

Відповідно до статті 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Згідно з частиною 1 статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 1 статті 28 ЦПК України встановлено, що позови про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, про визнання батьківства відповідача, позови, що виникають з трудових правовідносин, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Дана стаття встановлює випадки альтернативної підсудності, за якої позов за вибором позивача може бути пред`явлений в одному з двох і більше судів (частина 16 статті 28 ЦПК України).

Заявник в заяві про видачу судового наказу, скориставшись своїм правом на альтернативну підсудність, зазначав, що звертається до Заводського районного суду м. Миколаєва за місцем свого фактичного проживання, що підтверджено актом про встановлення факту проживання громадянина без реєстрації від 26 вересня 2023 року.

Між тим відповідно до даних про реєстрацію місця проживання ОСОБА_7 , зазначених в паспорті громадянина України, місце проживання останнього з 09 липня 2007 року зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 . Така реєстрація підтверджена й довідкою з Єдиного демографічного реєстру від 27 грудня 2023 року на запит суду.

Відповідно до частини 1 статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Апеляційний суд враховує, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом.

Отже, зважаючи на визначений процесуальним законом порядок розгляду та звернення до виконання судового наказу, реалізацію права заявника звертатись до суду з вказаними вимогами з урахуванням правил альтернативної підсудності, обов`язковою умовою для його видачі у справі, що переглядається, є встановлення зареєстрованого місця проживання фізичної особи - заявника.

На підставі вищевикладеного, з`ясувавши, що місце проживання (перебування) фізичної особи - заявника зареєстроване у встановленому законом порядку на території Миколаївського району Миколаївської області, суд першої інстанції правомірно керувався пунктом 9 частини 1 статті 165 ЦПК України та відмовив ОСОБА_1 у видачі судового наказу.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки вони відповідають обставинам справи і здійснені з застосуванням норми процесуального права, яка підлягала застосуванню.

Доводи апеляційної скарги про те, що місце проживання заявника на території Заводського району м. Миколаєва підтверджується актом про встановлення факту проживання без реєстрації від 26 вересня 2023 року, є неприйнятними, оскільки протирічать наведеним процесуальним нормам щодо визначення підсудності цивільних справ та наслідків її порушення.

Так, на сьогодні, в Україні існує реєстрація місця проживання встановлена Законом України від 11 грудня 2003 року № 1382 "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання". Згідно зі статтею 6 цього Закону будь-який громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання.

Відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» документ, що підтверджує факт реєстрації місця проживання особи видає орган реєстрації або центр надання адміністративних послуг у паперовій формі за зверненням особи, яка декларує/реєструє місце проживання (перебування), власника (співвласників) житла, законного представника (представника) особи або власника (співвласника) житла, уповноваженої особи житла, іпотекодержателя або довірчого власника. Крім того за цим Законом підтвердження інформації про місце проживання (перебування) особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до: паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки; паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон; витягу з реєстру територіальної громади.

Таким чином суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що наданий заявником акт на підтвердження його проживання за адресою: АДРЕСА_1 не є належним доказом реєстрації місця проживання заявника.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. З приводу цього прецедентним є рішення ЄСПЛ у справах «Osman v. the United Kingdom» від 28 жовтня 1998 року та «CASE OF KREUZ v. POLAND» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним; воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує врегулюванню з боку держави.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо надмірного формалізму суду першої інстанції у трактуванні національного процесуального законодавства та неправомірне обмеження права на доступ до суду, з огляду на встановлення судом першої інстанції підстав, якими видача судового наказу імперативно заборонена (пункт 9 частина 1 статті 165 ЦПК України) і альтернативної процесуальної поведінки суду на власний розсуд не передбачає.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із ухвалою суду і переоцінки доказів, та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

З огляду на висновок суду апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без задоволення, звільнення заявника від сплати судового збору, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, слід віднести за рахунок держави.

Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяла його представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 30 січня 2024 року.