Справа № 307/4387/23
Провадження № 2/307/810/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2024 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області

у складі головуючої судді Сас Л.Р.,

секретар судового засідання Кривошея Д.А.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивачів адвоката Панфілова П.Г.,

представника відповідача держави Україна - в особі Державної казначейської служби України Лешанича А.А. (в режимі відеоконференції),

представника третьої особи ГУНП в Закарпатській області Олексія В.В. (в режимі відеоконференції),

та представника третьої особи Закарпатської обласної прокуратури прокурора Тячівської окружної прокуратури Варги І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до держави Україна - в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура про встановлення позадоговірної відповідальності держави за неналежне виконання обов`язку та стягнення моральної шкоди,

встановив:

Представник ОСОБА_4 02 жовтня 2023 року, від імені позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред`явив позов до держави Україна - в особі Державної казначейської служби України, треті особи - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Тячівська окружна прокуратура про встановлення позадоговірної відповідальності держави за неналежне виконання обов`язку та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те, що через неналежне виконання лікарями Тячівської районної лікарні своїх професійних обов?язків, неналежно встановлений діагноз ОСОБА_1 , що потягнуло за собою неналежне подальше лікування, внаслідок чого 13 травня 2019 року наступила його смерть.

За вказаним фактом працівниками СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатські області 14 травня 2019 року внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України і досудове слідство у даному кримінальному провадженні триває на даний час.

З моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше чотирьох років, дана категорія кримінального провадження не є складною, однак досудове розслідування проведено неефективно, фактично таке проводилося приблизно один рік, а в подальшому, при наявності достатніх даних та висновків експерта для пред?явлення винній особі підозри, слідство обмежувалося лише зверненням із клопотаннями про продовження строку досудового слідства та отриманням ухвали про продовження такого строку, при цьому жодних слідчих дій у даному кримінальному провадженні для притягнення винної особи до відповідальності не проводилося.

Оскільки, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 140 КК України є нетяжким злочином, через неналежне проведення досудового слідства особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення, притягнути до кримінальної відповідальності вже неможливо, так як закінчились строки притягнення винної особи до відповідальності, то відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 284 КК України, дане кримінальне провадження підлягає закриттю.

Очевидним є той факт, що смерть ОСОБА_1 , котрий був чоловіком ОСОБА_2 та батьком позивачів - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , є невідновлювальною втратою, яка спричинила їм значної моральної шкоди, право на відшкодування якої вони мають відповідно до закону і таке стягнення повинно було відбутися за наслідками притягнення до відповідальності винних осіб, встановлення яких, відповідно до чинного законодавства України, покладено на орган досудового розслідування Національної поліції України, який зобов?язаний, провести досудове слідство у розумні строки, шляхом проведення допитів потерпілих, свідків, призначення судових експертиз, за наслідками чого пред`явити підозру винній особі, скласти обвинувальний акт та направити його до суду, що є обов`язком держави в особі органу досудового розслідування та прокуратури.

Невиправдане довготривале, неналежне досудове розслідування є перешкодою на шляху реалізації потерпілими правового механізму, встановленого національним законодавством, щодо отримання належного відшкодування моральної шкоди, спричинення якої є очевидним і будь-якого іншого засобу, окрім звернення потерпілих до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства, в національному законодавстві не існує.

Визначаючи розмір моральної шкоди, взято до уваги те, що ця втрата не може бути відновлена та призвела до вимушених змін у житті позивачів, так, позивачка ОСОБА_2 залишилася одна, позбавлена спілкування, допомоги та додаткових доходів, які склалися із пенсії померлого чоловіка, заробітної плати, яку він отримував. Через перенесений стрес вона захворіла цукровим діабетом, а позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишилися без батька та його підтримки.

Ураховуючи наведені доводи, зважаючи на їх моральні страждання, вимушені зміни у їхньому житті, які призвели до порушення їх звичного способу життя, розмір шкоди, завданий позивачці ОСОБА_2 становить 1 000 000,00 грн.; позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 800 000,00 грн. кожному. Також просив стягнути 20 130,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 жовтня 2023 року головуючим суддею для розгляду вказаної справи визначено суддю Гримута В.І.

Ухвалою Тячівського районного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та підготовче судове засідання призначено на 02 листопада 2023 року.

Згідно ухвали суду від 21 грудня 2023 року, замінено неналежного відповідача Державну казначейську службу України на належного - державу Україна в особі Державної казначейської служби України та неналежну третю особу Тячівську окружну прокуратуру на належну, якою є - Закарпатська обласна прокуратура.

Відповідач - держава України в особі державної казначейської служби України подав відзив у якому позов не визнав посилаючись на те, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов?язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Враховуючи компетенцію казначейства України жодні правові зв?язки казначейства України з позивачами не виникали і не могли виникнути, оскільки казначейство України, відповідно до наданих повноважень не розпочинає та не здійснює досудове розслідування, а тому не спричинило і не могло спричинити ніякої шкоди позивачам, відтак, спірні правовідносини виникли виключно між позивачами та правоохоронними органами.

Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення прав позивачів.

Казначейство України відповідно до Бюджетного кодексу України не є розпорядником усіх бюджетних коштів і не відповідає за зобов?язаннями інших бюджетних установ.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 176 ЦК України, держава як самостійний учасник цивільних відносин також не відповідає за зобов?язаннями бюджетних установ (створених нею юридичних осіб). Також, казначейство не брало на себе жодних договірних чи позадоговірних зобов?язань щодо досудового розслідування. Оскільки, казначейство жодних прав та інтересів позивачів не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачам не завдало, то відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов?язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, заявлену позивачами.

Відповідно до ч.5 ст.4 Закону № 266/94-ВР, відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв?язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Однак, позивачами не подано доказів, які підтверджують завдання будь-якої моральної шкоди, відсутній розрахунок суми ціни саме в заявленому розмірі та відсутні докази, які підтверджують понесення моральної шкоди.

Крім того, щодо права на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого відповідач зауважив, що відповідно до ч. 1 ст. 1207 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю внаслідок кримінального правопорушення, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, або якщо вона є неплатоспроможною.

Відтак, позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не мають права на відшкодування шкоди, у зв?язку з відсутністю в переліку ч. 1 ст. 1200 ЦК України, а ОСОБА_2 не має права на відшкодування шкоди в зв?язку з відсутністю у переліку ч. 1 ст. 1200 ЦК України (не додано докази підтверджуючі досягнення пенсійного віку).

Щодо розрахунку суми витрат позивачів на правову допомогу в сумі 20 130,00 грн. вважає, що такий розмір встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом і здійснених ним витрат.

Вважає, що розмір правничої допомоги безпідставно завищений, так як жодних дій - направлення адвокатських запитів, отримання копій документів адвокатом не вчинялось, більшість тексту позовної заяви складається із цитування законодавства України та рішень ЄСПЛ.

Крім цього, представник позивачів адвокат Панфілов П.Г. на підтвердження своїх повноважень долучив ордер серії АО №1091389 та свідоцтво про право на зайняття адвокатської діяльністю серії ЗР № 021/961, однак Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не передбачено представництво декількох клієнтів за одним ордером, кожному клієнту передбачено окремий ордер, якому присвоюється окремий номер та зазначаються інші обов`язкові реквізити, а отже адвокатом Панфіловим П.Г. подано та підписано позовну заяву за відсутності належних повноважень та ведення справи (а. с. 103-114).

Третя особа - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області подала письмові пояснення (відзив) на позовну заяву у якому позов не визнала посилаючись на те, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. За приписами статті 1166 ЦК України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв?язок між ними.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Так, в матеріалах справи відсутні докази завдання позивачам моральної шкоди з боку органів державної влади, тобто відсутній причинний зв?язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перлік яких вказаний у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами. (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Відповідно до статті 1174 ЦК України обов?язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв?язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилаються позивачі. Сам факт наявності ухвал суду на процесуальні дії слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу, враховуючи, що права та інтереси позивача були поновлені. Лише незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди.

Бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій, тощо) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, є правом сторони кримінального провадження і за своєю сутністю є механізмом здійснення судового контролю під час досудового розслідування у межах кримінального провадження, не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦПК України.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв?язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивав, який звернувся із позовом про стягнення шкоди.

Водночас для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх інших елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка (рішення, дії чи бездіяльність) особи, що завдала шкоду; наявність збитків; причинний зв?язок між протиправною поведінкою та завданими збитками (збитки мають бути наслідком саме протиправної поведінки особи, що завдала шкоду, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого потерпілого або третіх осіб).

Тобто відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов?язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають зазначеного прямого причинно-наслідкового зв?язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню.

Звертають увагу на те, що згідно висновку експерта № 71, проведеного в рамках кримінального провадження №0000436 на підставі постанови слідчого СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області, який долучають позивачі зазначено те що, лікування яке отримав хворий ОСОБА_1 , малоймовірно погіршило його стан. Також у висновку експерта зазначається, що дії лікарів Тячівського РЛ №1, які брали безпоседню участь в лікуванні хворого ОСОБА_1 , знаходяться в опосередкованому причинно-наслідковому зв?язку з погіршенням стану його здоров?я та настанням його смерті.

Правовідносини, що склалися між позивачами, правоохоронними органами та прокуратурою врегульовані кримінальним процесуальним законодавством та не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, позивачами не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження неправомірної поведінки слідчого або прокурора під час досудового слідства, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв?язку з негативними наслідками для позивачів (а. с. 85-93).

Третя особа Закарпатська обласна прокуратура подала письмові пояснення щодо заперечення позову, у яких зазначила, що загальні підстави передбачені у ст. 1166 ЦК України, з якою узгоджуються правила ч. 1 ст. 1177 ЦК України про відшкодування шкоди фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення.

Правило, визначене в ч. 1 ст. 1177 ЦК України кореспондує з встановленим у Кримінальному процесуальному кодексі України механізмом відшкодування шкоди, здійснюваний передусім за рахунок особи, яка вчинила кримінальне правопорушення: добровільно (ч. 1 ст. 127 КПК України); примусово за рішенням суду (ч. 2 ст. 127 КПК України).

До загальних умов відповідальності за заподіяну шкоду (умови «ґенерального делікту») відносять наявність шкоди, протиправність поведінки заподіювача шкоди (порушення ним певного свого обов?язку, що має пасивний характер), причинний зв?язок між його протиправною поведінкою і шкодою, вина заподіювача шкоди.

Одночасно із принципом генерального делікту, що визначає загальні умови відповідальності за шкоду, завдану порушенням особою свого суб?єктивного обов?язку, цивільний закон передбачає особливі випадки, до кожного з яких застосовуються спеціальні правила, що утворюють окремі спеціальні делікти.

Співвідношення між генеральним деліктом і спеціальними деліктами, в загальних рисах, полягає в тому, що за наявності правових норм про спеціальний делікт до відповідних відносин повинні застосовуватися правила такого делікту; правила щодо генерального делікту застосовуються за відсутності правил про спеціальний делікт.

Структура та зміст ст. 1177 ЦК України визначають, що за загальним правилом шкоду, завдану потерпілому в результаті вчинення кримінального правопорушення (злочином), має відшкодовувати винна особа, діями якої цю шкоду завдано (генеральний делікт), що відповідає ч. 1 цієї статті.

Системний аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець, запровадивши певні поведінки, встановив певну логічну послідовність у визначенні особи, яка має відшкодувати/компенсувати потертілій особі шкоду, завдану кримінальним правопорушенням.

Така правова конструкція означає, що за загальним правилом державу не можна визнавати зобов?язаною й винною за дії приватних осіб з покладенням на неї обов?язку з повного відшкодування завданої злочинами таких осіб шкоди. Отже, за загальним правилом, держава не бере на себе обов?язок відшкодовувати шкоду, заподіяну будь-яким кримінальним правопорушенням. Один із різновидів спеціального делікту закріплений у ч. 2 ст. 1177 ЦК України, якій відповідає спеціальне правило ч. 3 ст. 127 КПК України, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку передбачених законом.

В ч. 2 ст. 1177 ЦК України, сформульоване правило про те, що окремим законом України може бути встановлено субсидіарний обов?язок держави компенсувати завдану злочином шкоду, якщо її неможливо відшкодувати за рахунок винної особи.

Системний аналіз змісту ст. 1177 ЦК України дає підстави для висновку, що передумовою для застосування такого правила є встановлення (у визначеному процесуальним законом порядку) факту вчинення певного кримінального правопорушення. Тобто у правомірно розпочатому кримінальному провадженні має бути передусім встановлено самий факт вчинення відповідного кримінального правопорушення стосовно визначеної потерпілої особи, яка надалі звернулася з вимогою про компенсацію завданих їй збитків за рахунок держави.

З урахуванням загальних принципів, приписи ч. 2 ст. 1177 ЦК України підлягають застосуванню за таких умов: наявність шкоди; вчинення кримінального правопорушення; причинний зв?язок між кримінальним правопорушенням і завданою шкодою; вина особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Статтею 1177 ЦК України визначено, що умовою застосування її ч. 2 є так само неможливість отримання потерпілою особою відшкодування від безпосереднього заподіювача такої шкоди за загальними правилами деліктної відповідальності.

Враховуючи порядок кримінального провадження, встановлений КПК України, на стадії досудового розслідування вирок суду не постановляється.

Отже, у фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від відповідного кримінального правопорушення, досудове розслідування якого триває, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок такого кримінального правопорушення, на підставі ч. 2 ст. 1177 ЦК України з огляду на те, що факт вчинення кримінального правопорушення належно не встановлений.

Водночас факт кримінального правопорушення (злочину) може бути також встановлений і на стадії досудового розслідування у разі закриття кримінального провадження за ст. 284 КПК України з нереабілітуючих підстав постановами слідчого, дізнавача, прокурора, а також факт вчинення стосовно особи кримінального правопорушення може бути встановлений й ухвалою суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав.

Нереабілітуючі підстави означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак через певні обставини кримінальне провадження стосовно цієї особи виключається.

Отже, обов?язковою умовою для застосування ч. 2 ст. 1177 ЦК України є наявність вироку суду, що набрав законної сили, або постанови слідчого, дізнавача, прокурора чи ухвали суду про закриття кримінального провадження з нереабілітуючих підстав, яким встановлено те, що певна особа є винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, або, і це є найголовнішим, встановлено сам факт вчинення стосовно потерпілої особи певного кримінального правопорушення. У разі неухвалення наведених процесуальних рішень, втілених у певних документах у кримінальному провадженні, встановити всі умови застосування ч. 2 ст. 1177 ЦК України неможливо, а тому право на позов відповідно до цієї правової норми не виникає.

У фізичної особи, яка вважає себе потерпілою від кримінального правопорушення, досудове розслідування щодо якого триває і факт вчинення кримінального правопорушення (злочину) належно не встановлений, не виникає право на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, на підставі ч. 2 ст. 1177 ЦК України, оскільки підставою для компенсації такої шкоди потерпілій особі державою є насамперед завдання шкоди в результаті вчинення кримінального правопорушення, що має бути встановлено у передбаченому кримінально процесуальному законом порядку.

У разі ненастання таких обставин фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах, тобто безпосереднім заподіювачем такої шкоди.

Якщо під час розгляду справи суд не встановить, що позивачу завдано шкоду внаслідок кримінального правопорушення, то підстав для компенсації державою шкоди такій особі не виникає, а отже, немає підстав і для застосування правил ч. 2 ст. 1177 ЦК України (а. с. 148-154).

На підставі рішення Вищої ради правосуддя від 30 січня 2024 року суддю Тячівського районного суду Закарпатської області суддю ОСОБА_5 звільнено із займаної посади, у зв`язку з відставкою та згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 лютого 2024 року головуючою в даній справі визначено суддю Тячівського районного суду Закарпатської області Сойму М.М.

На підставі ухвали суду від 06 лютого 2024 року задоволено самовідвід, заявлений головуючою суддею Соймою М.М. та справу на підставі ст. 14 ЦПК України передано до канцелярії суду для передачі іншому судді.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 лютого 2024 року головуючою в даній справі визначено суддю Тячівського районного суду Закарпатської області Сас Л.Р.

На підставі ухвали Тячівського районного суду Закарпатської області від 13 лютого 2024 року, цивільну справу № 307/4387/23 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, де треті особи - Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура про встановлення позадоговірної відповідальності держави за неналежне виконання обов`язку та стягнення моральної шкоди, прийнято до провадження судді Сас Л.Р., підготовче судове засідання призначено на 20 березня 2024 року, яке було відкладено на 24 квітня 2024 року.

Згідно ухвали суду від 24 квітня 2024 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду на 04 червня 2024 року, яке було відкладено, востаннє на 23 вересня 2024 року.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - адвокат Панфілов П.Г. у підтримання позовних вимог посилалися на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача держави Україна - в особі Державної казначейської служби України Лешанич А.А. заперечував проти задоволення позову, з підстав наведених у відзиві та просив у позові відмовити.

Представники третіх осіб - ГУНП в Закарпатській області Олексій В.В. та Закарпатської обласної прокуратури прокурор Тячівської окружної прокуратури Варга І.В. заперечували проти задоволення позову, з підстав навеедних у письмових поясненнях щодо заперечення позову та просили у позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Панфілова П.Г., пояснення представників відповідача та третіх осіб, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Завданнями кримінального провадження є зокрема: захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура (ст. 2 КПК України).

Із витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань та постанови про призначення слідчого відомо, що 14 травня 2019 року на підставі заяви ОСОБА_6 внесені відомості за № 0000436 про вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, а саме про те, що працівники Тячівської РЛ неналежно виконували свої професійні обов"язки, внаслідок чого помер ОСОБА_1 , який знаходився на стаціонарному лікуванні і у даному кримінальному провадженні визначено слідчого Ковача М.М. (а.с. 20, 21).

Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 140 КК України на момент внесення відомостей до ЄРДР, відносилося, відповідно до ч. 2 ст. 12 КК України до злочинів невеликої тяжкості, а з 01.07.2020 року, згідно ч. 4 ст. 12 КК України до нетяжких злочинів.

Із висновку експерта № 99 від 10 червня 2019 року видно, що смерть ОСОБА_1 настала в результаті гострого інфаркту міокарду, що привів до розвитку двобічного гідротораксу, набряку легень, гострого порушення кровообігу та розвитку гострої серцево-судинної недостатності, що і стало безпосередньою причиною настання смерті. Поряд з цим, при експертизі трупа виявлені морфологічні ознаки гіпертрофії стінок міокарду, дифузного кардіосклерозу, відносної недостатності клапанів серця, хронічної легеневої гіпертензії, хронічного персистуючого гепатиту та адено-кортикальної аденоми лівої надниркової залози. Це захворювання у даному випадку слід вважати поєднаною патологією, яка обтяжувала та обумовлювала перебіг основного захворювання ( а.с. 24-29).

Із висновку комісійної експертизи від 23 березня 2020 року № 71 відомо, що зокрема, пацієнт ОСОБА_1 не був дообстежений, не встановлений правильний клінічний діагноз, що у свою чергу призвело до того, що дії лікарів Тячівської РЛ № 1, які брали безпоседню участь у лікуванні хворого ОСОБА_1 - знаходяться в опосередкованому причинно-наслідковому зв"язку з погіршенням стану здоров"я хворого та настанням його смерті (а.с .30-41)

Із ухвал слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області відомо, що на підставі клопотань слідчого у даному кримінальному провадженні неодноразово продовжено строк досудового розслідування, зокрема: 13 травня 2020 року, 05 травня 2021 року, 15 листопада 2021 року та 13 травня 2022 року (а. с. 42-60).

Статтею 28 КПК України визначено, що під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор, слідчий суддя (в частині строків розгляду питань, віднесених до його компетенції), а судового провадження - суд.

Критеріями для визначення розумності строків кримінального провадження є:

1) складність кримінального провадження, яка визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження, обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для здійснення досудового розслідування тощо; 2) поведінка учасників кримінального провадження; 3) спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

ЄСПЛ, оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях.

Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення).

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування, участь родичів загиблих та незалежність слідства.

Згідно з частиною 6 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.

При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Схожі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2020 року у справі № 686/25718/19 (провадження № 61-7697св20), від 30 грудня 2020 року у справі № 482/48/19 (провадження № 61- 11020св20).

Як убачається з матеріалів справи, з моменту внесення відомостей до ЄРДР 14 травня 2019 року і до моменту звернення позивачів із позовом у даному кримінальному провадженні проведено такі дії: 10 червня 2019 року проведено судово-медичну експертизу трупа; 23 березня 2020 року проведено комісійну експертизу та 13 травня 2020 року, 05 травня 2021 року, 15 листопада 2021 року та 13 травня 2022 року за клопотаннями слідчого продовжено строк досудового розслідування.

Наведені обставини свідчать про відсутність контролю та належного проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні керівництвом органу досудового розслідування.

У постанові від 3 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц, від 21 липня 2021 року в справі № 646/7015/19, від 1 грудня 2021 року в справі № 308/14232/18, від 23 лютого 2022 року в справі №646/5368/19.

Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Щодо визначення розміру моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Так, судом встановлено, що кримінальне провадження № 0000436 триває з 14.05.2019 року і не закінчено на день ухвалення рішення у цій справі, тобто триває понад 5 років; з моменту внесення відомостей до ЄРДР органом досудового розслідування крім двох експертиз та неодноразового продовження строку досудового розслідування не вчинялося жодних дій; ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є дітьми і дружиною відповідно, та є потерпілими у даному кримінальному провадженні і смерть батька та чоловіка є не відновлювальною для них втратою; внаслідок надмірної тривалості досудового розслідування, позивачі змушені докладати додаткових зусиль щодо відновлення їх прав, що безумовно призвело до завдання їм моральної шкоди, при цьому судом також враховується, що за дії та бездіяльність державних органів відповідальність покладається саме на державу, а не безпосередньо на орган, що допустив порушення.

Таким чином, суд звертає увагу на те, що органом досудового розслідування СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області захист прав позивачів, як потерпілих у кримінальному провадженні, починаючи з 14 травня 2019 року, належним чином не відбувся, адже в межах розумного строку, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду, з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування, не вчинено.

Невиправдане довготривале досудове розслідування є перешкодою на шляху реалізації потерпілими правового механізму, встановленого національним законодавством.

Вказані факти, на переконання суду, є беззаперечним доказом порушення державою Україна вимог статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Доводи викладені у відзиві на позов та письмових поясненнях вказаних висновків суду не спростовують.

Позивачі просили компенсувати моральну шкоду у розмірі, а саме: позивачці ОСОБА_2 - 1 000 000,00 грн.; позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 800 000,00 грн.

Однак, суд не може погодитися із заявленим позивачами розміром моральної шкоди, який всупереч загальних засад цивільного законодавства про справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) є надмірним відшкодуванням.

Визначаючи розмір суми, яка підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить із положень статей 23, 1174 ЦК України та враховує характер і обсяг страждань, яких зазнали позивачі, враховуючи засади співмірності, виваженості та справедливості та інші обставини, що відповідає роз`ясненням, які містяться в Постанові Пленуму Верховного суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди) № 4 від 31 березня 1995 року.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Однак, суд в цьому контексті враховує той факт, що у справі відсутні достатні докази на підтвердження такої глибини душевних страждань та немайнових втрат потерпілих осоіб, які заслуговують на відшкодування у розмірі 1 000 000, 00 грн. та по 800 000,00 грн., а тому вважає за необхідне, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства, справедливості, добросовісності, розумності, стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) грн., на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 100 000 (сто тисяч) грн. кожному.

Крім цього, відсутні докази щодо понесених позивачами витрат на правничу допомогу, відтак вимоги в частині стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 20 130 грн. задоволенню не підлягають.

Так як позивачі звільнені від сплати судового збору за подачу вказаного позову до суду на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі у вигляді судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) грн., на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 100 000 (сто тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Відмовити в іншій частині позову.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивачі: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканець АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканка АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мешканець АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Представник позивачів: ОСОБА_4 , АДРЕСА_3 .

Відповідач: держава Україна в особіДержавної казначейської служби України, місцезнаходження: вул. Бастіонна, 6 у м. Київ, .

Треті особи:

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області, місцезнаходження: вул. Ракоці, 13 у м. Ужгород, ;

Закарпатська обласна прокуратура, місцезнаходження: вул. Коцюбинського, 2 у м. Ужгород, .

Повне рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Суддя Л.Р.Сас