Провадження № 2/522/6060/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Чорнухи Ю.В.

за участю секретаря судового засідання - Байчури А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана представником позивача адвокатом Чумаченко С.О., до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Звертаючись із позовною заявою, представник позивача адвокат Чумаченко С.О. просив у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 101, визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , ресстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 101; стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1211,20 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14.03.2013 між сторонами було зареєстровано шлюб. За час шлюбу придбано квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101. Згідно п. 6 договору купівлі-продажу від 08.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., квартира була придбана відповідачем за згодою дружини ОСОБА_1 , відповідно під час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , у зв`язку з чим позивач має право на частку зазначеного об`єкта нерухомого майна.

Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим суддею у справі визначено суддю Чорнуху Ю.В.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.07.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - залишено без руху та встановлено позивачу для усунення недоліків десятиденний строк з дня отримання копії ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

02.08.2024 від представника позивача - адвоката Чумаченка С.О. надійшла заява про усунення недоліків, якою недоліки позовної заяви усунуто, а саме: визначено ринкову вартість спірного майна на день подання позову до суду, доплачено судовий збір, виходячи з ціни позову та надано суду докази доплати судового збору.

Інших заяв по суті справи до суду не надходило.

Ухвалою суду від 14.08.2024 відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та призначено справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження з призначенням судового засідання на 11.09.2024.

05.09.2024 на адресу суду від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та визнання позову в повному обсязі. У заяві відповідач зазначив, що не заперечує проти визнання за позивачем частки квартири АДРЕСА_1 .

У судове засідання 11.09.2024 з`явився представник позивача адвокат Поліхранова Ю.В. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача заявила клопотання про відкладення розгляду справи для надання суду додаткових доказів. Клопотання представника позивача задоволено, розгляд справи відкладено на 25.09.2024.

У судове засідання 25.09.2024 з`явився представник позивача адвокат Поліхранова Ю.В. Позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України).

З метою недопущенні затягування строків розгляду справи, з урахуванням визнання позову відповідачем та надання ним до суду заяви про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначаються нормами Сімейного кодексу України (далі СК України).

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За загальним правилом, встановленим нормами ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ майна у судовому або у позасудовому порядку.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст. 71 СК України).

Крім того, право спільної сумісної власності регламентується нормами ст.ст. 368-372 Цивільного кодексу України (надалі по тексту ЦК України).

Згідно п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18, вбачається, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об?єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов?язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Презумція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об?єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2023 року у справі № 758/3352/18, провадження № 61-10007св22, постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

У постанові Верховного Суду від 03.04.2020 (справа № 286/1537/16-ц, провадження № 61-48770св18) зазначається, що судами враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Вказане узгоджується також із позицією Верховного Суду у постанові від 09.07.2021 (справа № 161/8116/19, провадження № 61-22259св19).

Згідно постанови Верховного Суду від 22.01.2020 (справа № 711/2302/18, провадження № 61-13953св19) якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно матеріалів справи вбачається, що 14.03.2013 між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , укладено шлюб, державна реєстрація шлюбу здійснена Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що 14.03.2013 складено відповідний актовий запис № 271, та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 від 14.03.2013 (а.с. 49). Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - ОСОБА_4 ; дружини ОСОБА_4 .

Доказів розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем суду не надано.

Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 , про що 05.08.2013 складено відповідний актовий запис № 6955, що вбачається згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 05.08.2013, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 11).

08.12.2017 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 12). Згідно п. 6 зазначеного Договору, його вчинено за згодою дружини ОСОБА_1 , викладеній в заяві, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., 08.12.2017, за реєстровим № 1914.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101; дата державної реєстрації: 08.12.2017; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38612983 від 08.12.2017, приватний нотаріус Ткаченко Інна Валеріївна, Одеський міський нотаріальний округ, Одеська обл. (а.с. 14).

Таким чином, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 , набута подружжям у період перебування у шлюбі, отже, вказаний об`єкт нерухомого майна є спільною сумісною власностю подружжя та належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , у рівних частках.

Доказів того, що зазначений об`єкт нерухомого майна, а саме квартира АДРЕСА_1 не є спільною сумісною власністю, а також доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно та рівності часток подружжя відповідачем не надано. За таких обставин, позов підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступного висновку.

Згідно матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду із позовною заявою позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, згідно платіжної інструкції № 5574-RQDB-7A1E від 04.07.2024. Крім того, на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 24.07.2024, позивачем доплачено судовий збір у розмірі 7543,97 гривень, з урахуванням ціни позову, визначеної із дійсної вартості спірного майна (а.с. 4, 27). При відкритті провадження у справі судом перевірено зарахування до спеціального фонду державного бюджету суми судового збору.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Оскільки заява про визнання позову відповідачем було подано до суду 05.09.2024, тобто до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків від суми сплаченого судового збору, тобто 4377,58 гривень, а також стягнення з відповідача на користь позивача 50 відсотків суми судового збору за задоволену позовну вимогу - у розмірі у розмірі 4377,59 гривень.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 76-83, 89, 141, 142, 200, 206, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , право власності на (одну другу) частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101.

Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України в Одеської області (, адреса: 65023, Одеська область, м. Одеса, вулиця Садова, буд. 1 - А) повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 - 50 % суми судового збору, тобто 4377,58 гривень, сплачених за: платіжною інструкцією № 5574-RQDB-7A1E від 04.07.2024 на суму 1211,20 гривень, одержувач: ГУК в Од. обл./Приморський р-н/22030101; , IBAN: UA0015758, призначення платежу: 424; Судовий збір, за позовом ОСОБА_1 , Приморський районний суд м. Одеси; платіжною інструкцією № 3KY3-F8EQ-RA9E від 01.08.2024 на суму 7543,97 гривень, одержувач: ГУК в Од. обл./Приморський р-н/22030101; , IBAN: UA0015758, призначення платежу: 424; Судовий збір, за позовом ОСОБА_1 , Приморський районний суд м. Одеси. Справа № 522/11615/24.

Стягнути із ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , витрати по оплаті судового збору у розмірі 4377,59 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано .

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складений 03.10.2024.

Суддя Юлія ЧОРНУХА