Справа № 541/2392/24
Номер провадження 2/541/919/2024
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

07 жовтня 2024 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Шатілової Л.Г.,

за участю секретаря судового засідання - Гуриної В.М.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Жаги Е.Г.,

розглянувши у порядку загального провадження в залі суду в м.Миргород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миргородської міської ради Полтавської області про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

01 липня 2024 року ОСОБА_1 , через свого представника- адвоката Жага Е.Г., звернулася до суду з позовною заявою в якій просила встановити факт окремого її проживання з чоловіком, ОСОБА_2 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Аура, Республіка Мальта, з 2008 року та до дня його смерті; визнати будинок АДРЕСА_1 загальною площею 216,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами її особистою приватною власністю .

На підтвердження позовних вимог вказала, що 22.08.2003 року у Рязанському відділі РАЦС м.москви зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 Спочатку вони проживали в м.москва російської федерації, а потім переїхали проживати до Республіки Мальта.

Перебуваючи в шлюбі на її ім`я був оформлений договір дарування земельної ділянки ВКО 060067 № 2771 від 30.03.2008 року, відповідно до якого їй було подаровано земельну ділянку розміром 0,1000 га., кадастровий номер :50:007:0014 за адресою АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням, - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №168252 від 12.01.2009 року.

Сімейне життя з ОСОБА_2 не склалося і з 2008 року вони стали проживати окремо, а 14.01.2009 року вона повернулася в Україну. Шлюб офіційно не розривали, це було пов`язано з незручностями при оформленні документів з розірвання шлюбу, так як ОСОБА_2 був громадянином росії і фактично проживав на о.Мальта. За час шлюбу вони придбали квартиру в республіці ОСОБА_3 , яку потім продали і кошти поділили порівну.

На вище вказаній земельній ділянці вона, за особисті кошти, в тому числі виручені від продажу квартири, збудувала двоповерховий будинок загальною площею 216,1 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок садибного типу. 02.02.2009 року будинок було здано в експлуатацію та на підставі рішення виконкому Миргородської міської ради №45 від 28.01.2009 року (додається), їй було видано свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння з часткою 1/1, яке зареєстроване в дочірньому комунальному підприємстві «Миргородтехінвентаризація» 11.03.2009 року за реєстраційним номером 26691053. 14.03.2009 року вона зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку, що підтверджується копією паспорта серія НОМЕР_1 .

Вважає, що домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 є її особистою власністю. На час проведення державної реєстрації її право власності ніхто не оспорював, в жодному документі не вказано про право спільної сумісної власності, письмова згода при проведенні державної реєстрації від ОСОБА_2 не надавалась.

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Аура Республіка Мальта ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого 03.09.2013 року Консульським відділом Посольства росії на Мальті.

ОСОБА_2 був громадянином російської федерації, не мав майна на території України, тому спадкова справа після його смерті не заводилась, свідоцтво про прийняття спадщини ніхто не отримував.

Рішенням виконкому Миргородської міської ради вул. Миргородських Дивізій перейменована на вул. Анатолія Карбана, що підтверджується копією рішення №248 від 08.09.2023 року.

У червні 2024 року вона мала намір продати домоволодіння по АДРЕСА_1 , але при подачі документів для оформлення договору купівлі-продажу нотаріус пояснив, що є юридичні перешкоди у посвідченні такого правочину в зв`язку з тим, що є підстави вважати про наявність спільної сумісної власності на вказане домоволодіння на підставі ст. 60 Сімейного Кодексу України.

На підставі вище викладеного позивач змушена звернутися до суду за захистом свого права, а саме для встановлення факту окремого проживання та визнання майна особистою приватною власністю.

02.07.2024 ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.

22.08.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Жаги Е.Г., надійшла заява про перехід зі спрощеного в загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 22.08.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Жаги Е.Г., задоволено, ухвалено здійснювати розгляд цивільної справи за правилами загального позовного провадження, призначено по справі підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 02.09.2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач ОСОБА_1 та її адвокат Жага Е.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, на адресу суду від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Вислухавши позивача та його представника, допитавши свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що 22.08.2003 року ОСОБА_4 у Рязанському відділі РАЦС м.москви зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.12). 30.04.2008 року ОСОБА_1 прийняла в дар від ОСОБА_5 земельну ділянку, що знаходиться в АДРЕСА_1 площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується договором дарування та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ №168252 від 12.01.2009 року (а.с.13-15). 14.01.2009 року ОСОБА_1 повернулася в Україну, що підтверджується копією закордонного паспорта ( а.с.16-17). На подарованій земельній ділянці позивачем було збудовано двоповерховий будинок загальною площею 216,1 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок садибного типу (а.с.22-27). 02.02.2009 року будинок було здано в експлуатацію та на підставі рішення виконкому Миргородської міської ради №45 від 28.01.2009 року (а.с.18, 79-84), позивачу ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право приватної власності на будинковолодіння з часткою 1/1, яке зареєстроване в дочірньому комунальному підприємстві «Миргородтехінвентаризація» 11.03.2009 року за реєстраційним номером 26691053. 14.03.2009 року позивач ОСОБА_1 зареєструвала своє місце проживання у вказаному будинку (а.с.9,10, 19, 20).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Аура Республіка Мальта ОСОБА_2 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_2 виданого 03.09.2013 року Консульським відділом Посольства росії на Мальті (а.с.29).

Рішенням виконкому Миргородської міської ради вул. Миргородських Дивізій перейменовано на вул. Анатолія Карбана, що підтверджується копією рішення №248 від 08.09.2023 року (а.с.30).

28 червня 2024 року приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Ряжко О.В. постановою відмовила у вчинені нотаріальних дій ОСОБА_1 щодо посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_1 у зв`язку з тим, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.76).

ОСОБА_2 був громадянином російської федерації, не мав майна на території України, тому спадкова справа після його смерті не заводилась, свідоцтво про прийняття спадщини ніхто не отримував.

Згідно зі ст.ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами, захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи питання про встановлення режиму окремого проживання суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації.

Відповідно до ст. 119 СК України за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя.

Статтею ст. 120 СК України передбачено, що встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені Сімейним кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання:

1) майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; 2) дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

У відповідності до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

01.07.2016 року Верховний Суд України у справі № 6-612цс15 прийшов до наступних висновків: норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, згідно п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, зі змісту цієї норми, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом набуття цього майна за час шлюбу, а й фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Відповідно до п. 23 та 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно, крім іншого, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Згідно ч. 2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Тобто, суд вправі задовольняти заяви про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки.

Статтею 328 ЦК України регламентовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового та майнового права та інтересу.

У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18).

Згідно зі ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Факт окремого проживання позивачки ОСОБА_1 з ОСОБА_2 підтвердили допитані в судовому засіданні свідки, зокрема свідок ОСОБА_6 , яка є сусідкою позивача, суду пояснила, що ОСОБА_1 знає з того часу як вона почала будувати будинок за адресою АДРЕСА_1 . Всіма питаннями будівництва ОСОБА_1 займалася сама, чоловіка ОСОБА_2 вона ніколи не бачила. З 2013 року ОСОБА_1 разом з дітьми почали проживати в збудованому будинку. Будівництво розпочинала мати позивача, а потім будівництвом займалася ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_7 , яка є дочкою позивача, суду повідомила, що будинок за адресою АДРЕСА_1 було збудовано її матір`ю особисто, без участі батька ОСОБА_2 , так як вони з 2008 року не проживали разом. Кошти за які будувався будинок, були особистими коштами ОСОБА_1 , які були виручені за продаж квартири на Мальті.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає що позовні вимоги ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому позов підлягає задоволенню.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 24, 57, 60, 119, 120 СК України, ст.ст. 16, 328 ЦК України, ст.ст. 5,10, 12, 13, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 315, 354 ЦПК України, суд -

ухвалив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Миргородської міської ради Полтавської області про встановлення факту окремого проживання, визнання майна особистою приватною власністю - задовольнити.

Встановити факт окремого проживання позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Кіровоград, що зареєстрована та проживає АДРЕСА_3 з її чоловіком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Городець, Горьковської області, СССР, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Аура, Республіка Мальта, з 2008 року та до дня його смерті.

Визнати будинок АДРЕСА_1 загальною площею 216,1 кв.м з господарськими будівлями та спорудами особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Кіровограда, що зареєстрована та проживає АДРЕСА_3 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Полтавського апеляційного суду.

Із повним текстом рішення суду можна ознайомитися у Єдиному державному реєстрі судових рішень за адресою: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Учасники справи :

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка м.Кіровограда,

паспорт НОМЕР_3 виданий Кіровським РВ УМВС України в Кіровоградській області 24.09.2003 року РНОКПП НОМЕР_4 адреса реєстрації: АДРЕСА_4 .

Представник позивача: адвокат Жага Едуард Григорович, вул.Незалежності,15, м. Миргород, Полтавська область, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №2203 від 26.06.2018 р.

Відповідач: Миргородська міська рада Миргородського району Полтавської області Полтавська область, м.Миргород вул.Незалежності,17 Код .

Суддя: Л. Г. Шатілова