Чортківський районний суд Тернопільської області
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 жовтня 2024 року Справа № 608/2417/24
Номер провадження2/608/958/2024
Суддя Чортківського районного суду Тернопільської області Запорожець Л. М. , ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 (представник адвокат Волинець С.А.) до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: здійснення самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,
ОСОБА_1 (представник адвокат Волинець С.А.) звернулась до суду з позовом до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме здійснення самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
Вказану позовну заяву подано, як в позовному провадженні, однак фактично, виклад обставин справи (мотивувальна частина), та вступна і резолютивна частини сформовані, як встановлення факту, що має юридичне значення, при цьому не вказано жодної правової вимоги та посилання на неї, а тільки замінено слова: «заявник» на «позивач» та «заінтересована особа» на «відповідач».
Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, вважаю необхідним відмовити у відкритті провадження у справі, з огляду на наступне.
Відповідно до положення статті 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження /загального або спрощеного; 3) окремого провадження.
Так, згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Аналізуючи дані положення, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», звертається увага судів на наступне: в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Такий правовий висновок міститься і у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 27 березня 2019 року у справі № 569/7589/17.
Також, у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.
Згідно ст. 318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.
Зі змісту поданої заяви вбачається, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, необхідне заявниці для забезпечення можливості захисту, як прав та інтересів дитини, так і прав та інтересів її, оскільки вона відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині). Від 13.12.2023 року № 359, як солдат, є такою, що призвана на військову службу за призовом під час мобілізації, і призначена на посаду відповідальним виконавцем адміністративного відділення цього ж РТЦК та СП з 13.12.2023 року.
Разом з цим вважаю, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитиниматер`ю, не породжує для неї юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих, трудових чи майнових прав останньої.
Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.
Частиною четвертою статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.
В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи (статті 159 СК України).
Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною 3 даної статті визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
У разі, якщо батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, згідно ч.1 ст. 161 СК України, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд вирішує питання про стягнення аліментів на дитину.
Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.
Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.
Отже, захист порушених прав у зв`язку з не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.
Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.
Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.
Тому, за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.
Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.
За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.
Отже, вимога про встановлення того факту, що заявник самостійно виховує та утримує дітей, не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.
Вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про оскарження відповідних дій чи рішень, або в позовному провадженні, а не в окремому провадженні.
Таким чином, вимоги заявниці про встановлення факту самостійного виховання і утримання неповнолітньої дитини нею, не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. ст. 293, 315 ЦПК України.
Жодних вимог позовного характеру чи вимог щодо оскарження відповідних рішень чи дій, позивачкою чи її представником в позовній заяві не викладено, не мотивовано, не обгрунтовано та не зазначено ні у вступній, ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині позовної заяви (про встановлення факту, що має юридичне значення).
Відповідно до вимог ч. 4 ст. 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
Отже, враховуючи вищенаведені вимоги закону вважаю, що у відкритті провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 (представник адвокат Волинець С.А.) до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: здійснення самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини, слід відмовити, оскільки фактично заява подана не в позовному, а в окремому провадження, та не містить жодних вимог позовного характеру.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 293, 315, 353, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя,
У відкритті провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 (представник адвокат Волинець С.А.)до відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: здійснення самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини - відмовити.
Роз`яснити заявниці право звернення до суду за вирішенням спору в порядку позовного провадження, з викладенням змісту позовних вимог та обставин справи та зазначення про це у вступній, мотивувальній та резолютивній частинах позовної заяви.
Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали. Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга на ухвали суду подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.
Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя/підпис/

Копія вірна:

Оригінал ухвали знаходиться в матеріалах справи № 608/2417/24

Ухвала набрала законної сили " " ________________ року.

Суддя: Л. М. Запорожець

Копію ухвали видано " " ________________ року.

Секретар: