ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 752/5665/23

провадження № 61-13064св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Чудопалової С. В.

від 02 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Канурної О. Д., Космачевської Т. В., Халаджи О. В.,від 23 серпня 2023 року і виходив з наступного.

Основний зміст позовних вимог та заперечень щодо них

1. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про

встановлення факту самостійного виховання дітей, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

2. Свої вимоги заявник мотивував тим, що встановлення цього факту необхідно йому з метою захисту прав та інтересів дітей, а також його прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням двох дітей: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина - ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказував, що діти перебувають на повному його утриманні, вихованням дітей він займається самостійно.

3. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд встановити юридичний факт, що він самостійно виховує двох малолітніх дітей віком до 18 років, доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та

сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

4. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 02 червня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 Цивільного процесуального кодексу України.

5. Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дітей без участі матері не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження у розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

6. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня

2023 року - без змін.

7. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок, що встановлення судом факту виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього. Матеріали справи містять нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дітей та щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з батьків, хто проживає окремо від дітей. Відповідно до

пункту 2.1 вказаного договору постійним місцем проживання дітей є місце проживання батька.

Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала

8. 31 серпня 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат

Романцова Т. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 02 червня 2023 року та постановуДніпровського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року, а справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.

9. Підставою касаційного оскарження ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 червня 2023 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 серпня 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Романцова Т. В., зазначає порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

10. Заявник вважає, що відмовляючи у відкритті провадження у справі, суди дійшли помилкових висновків про те, що встановлення судом факту виховання та утримання дітей батьком без участі матері не породжує для нього юридичних наслідків, оскільки він звернувся до суду у порядку статті 292 ЦПК України з метою встановлення юридичного факту (виховання малолітніх дітей) для звільнення від призову на військову службу під час мобілізації на підставі Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Разом з тим, чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цього факту. Оскільки він є батьком двох малолітніх дітей, виховує, утримує їх, то він має право на звільнення від призову на військову службу.

11. Заявник вказує, що під час вирішення поданої заяви про встановлення юридичного факту судами попередніх інстанцій не було надано оцінки тому, що його звільнення від призову на військову службу(надання відстрочки) впливає на особисті немайнові права на виховання, здійснення догляду за дітьми, а також впливає на права його дітей на проживання у сім`ї.

12. Звертає увагу на те, що до поданої ним заяви про встановлення юридичного факту додавався нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дітей та участь батьків у їхньому вихованні, тобто з цього слідує, що сторонами, як батьками, досягнуто домовленості щодо їх участі у вихованні дітей та їхнього місця проживання. Згідно з доводами касаційної скарги, судами було неправильно застосовано приписи частини четвертої статті 315 ЦПК України, оскільки спору про право немає.

13. Ухвалою Верховного Суду від 06 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі № 752/5665/23.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14. У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про

встановлення факту самостійного виховання двох дітей, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації.

15. Свої вимоги заявник мотивував тим, що встановлення зазначеного факту необхідно йому з метою захисту прав та інтересів дітей, а також його прав та інтересів, як батька, що займається вихованням та утриманням двох дітей: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина - ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказував, що діти перебувають на повному його утриманні, вихованням дітей займається самостійно. Мати дітей проживає окремо своїм особистим життям.

16. Заявником до заяви надано нотаріально посвідчений договір про визначення місця проживання дітей та участь батьків у їхньому вихованні

від 16 березня 2023 року, укладений між ним та ОСОБА_2 , яка є матір`ю дітей. Вказаною угодою за спільною згодою батьків місце проживання малолітніх дітей визначено з батьком. Батько зобов`язався самостійно матеріально забезпечувати та утримувати дітей.

17. Згідно з доводами заявника, встановлення факту самостійного виховання дітей батьком без участі матері необхідне йому для забезпечення можливості захисту як прав та інтересів дітей, так і його прав та інтересів, зокрема передбачених частиною першою статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Встановлення факту самостійного виховання дітей йому необхідно для відстрочки від призову на військову службу, з метою забезпечення належного виховання дітей.

Позиція Верховного Суду

18. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

19. Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

20. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

21. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право

в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

22. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

23. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає

в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

24. Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

25. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується

із наступним вирішенням спору про право.

26. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

27. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року

у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок,

що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення,

зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту

не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

28. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ,

який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом

із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того,

що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено

із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

29. З таких самих критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження

№ 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження

№ 11-150апп23).

30. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

31. Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18),

від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

32. З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий

і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

33. У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої

статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

34. У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дітей. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного правового статусу - батька, який самостійно виховує дітей.

35. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

36. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

37. Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права

та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122та 125 цього Кодексу.

38. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

39. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

40. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

41. Відповідно до частин першої-четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування

з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому

з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

42. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один з батьків проживає окремо

від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права

та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

43. Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

44. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

45. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання

або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

46. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини

є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164

СК України).

47. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.

48. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно їх виконує (пункти 73-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

49. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою

статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість повної відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

50. У цій справі батьки уклали 16 березня 2023 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного з них у вихованні їхніх спільних дітей (сина та доньки). У пунктах 2.1, 3, 4, 6, 8 сторони обумовили: постійним місцем проживання дітей є місце проживання батька; мати проживає окремо від батька та дітей, що за домовленістю батьків не може вважатися перешкодою для реалізації матір`ю прав і обов`язків з виховання дітей; батько зобов`язується самостійно матеріально забезпечувати та утримувати дітей; батьки обумовили спілкування з дітьми; усі спори, що виникають з цього договору або пов`язані з ним, вирішуються шляхом переговорів між батьками. Якщо спір неможливо вирішити шляхом переговорів, він вирішується у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

51. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

52. У цій справі заявник просить встановити факт самостійного виховання ним дітей, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини, потребує дослідження й врахування інтересів дітей.

53. У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

54. З огляду на зазначене, вбачається, що ця справа пов`язана з вирішенням спору про право - зокрема, спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дітей.

55. Доведення факту самостійного виховання дитини батьком пов`язане

з встановленням обставин щодо невиконання матір`ю батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним з батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

56. Такий факт одноосібного (самостійного) виховання дитини одним з батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки у такому випадку завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

57. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини,

то факт одноосібного виховання дитини одним з батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право (пункти 87-88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

58. Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, щоподана ОСОБА_1 заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає розгляду у порядку окремого провадження. За встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо участі одного з батьків у вихованні дітей.

59. З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них,

у тому числі від обов`язків виховання дитини, питання, заявлене

ОСОБА_1 у цій справі, не може з`ясовуватись безвідносно до дій другого

з батьків та може вирішуватись у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні.

60. Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє

у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

61. За встановлених у цій справі обставин факт самостійного виховання дітей батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження з підстав, передбачених частиною четвертою

статті 315 ЦПК України.

62. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої та апеляційної інстанцій положень частини четвертої

статті 315 ЦПК України.

63. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

64. Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Романцова Тетяна Володимирівна, залишити без задоволення.

2. Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська

від 02 червня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 23 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников
О. М. Осіян
В. В. Шипович