Справа № 399/534/23
Провадження № 2/399/20/2024
РІШЕННЯ

Іменем України

20 серпня 2024 року смт Онуфріївка

Онуфріївський районний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Лях М.М., за участю секретаря судових засідань Гриценко Т.М., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю,

встановив:

Представник позивача ОСОБА_1 звернувся в інтересах ОСОБА_3 до суду в якому просив здійснити поділ спільного майна подружжя, наступним чином: виділити у власність ОСОБА_3 1/2 частини житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями, загальною площею 78, 0 кв.м (житлова площа 30, 9 кв.м) за адресою: АДРЕСА_1 , та виділити у власність ОСОБА_4 1/2 частини цього ж житлового будинку.

Позов мотивує тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 листопада 2020 року Онуфріївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 35. Однак, спільне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя, втрату взаєморозуміння та взаємоповаги. У шлюбі сторони дітей не мають.

У зв`язку з цим, заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23.11.2022р. у справі № 399/467/22, яке набрало законної сили 26.12.2022р., шлюб між сторонами розірвано, за позивачкою залишено прізвище « ОСОБА_6 ».

За час перебування в шлюбі, сторони спільно 24.02.2021р. за 42500, 00 грн придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78, 0 кв.м (житлова площа 30, 9 кв.м). За домовленістю між сторонами, право власності на даний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 .

Сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, а саме житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст. 71 СК України).

Враховуючи те, що позивач не погоджується на грошову компенсацію замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно, то буде доцільно поділити це майно, шляхом визначення кожній із сторін по 1/2 частки будинку.

Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до розгляду по суті.

18 грудня 2024 року представником відповідача подано зустрічний позов в якому представник відповідача просить визнати за ОСОБА_4 , право особистої приватної власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов мотивує тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, зареєстрованому 14 листопада 2020 року Онуфріївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис № 35.

Однак, спільне життя у сторін не склалося через різні погляди на життя, втрату взаєморозуміння та взаємоповаги. У шлюбі сторони дітей не мають. У зв`язку з цим, заочним рішенням Онуфріївського районного суду від 23.11.2022 р. у справі № 399/467/22, яке набрало законної сили 26.12.2022 p., шлюб між сторонами розірвано, за позивачкою залишено прізвище « ОСОБА_6 ».

ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_3 , вказані у вищевказаній позовній заяві, не визнає повністю, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню та виявила бажання подати зустрічну позовну заяву із наступних підстав. ОСОБА_4 не заперечує той факт, що 24 лютого 2021 року під час перебування у шлюбі із відповідачем нею було укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно вказаного договору - вартість житлового будинку за згодою сторін становила 42500, 00 грн.

Проте, ОСОБА_4 вважає, що вказаний житловий будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що він був придбаний виключно за кошти, що належали їй особисто та були отримані від продажу іншого будинку у зв`язку із перебуванням в попередньому шлюбі, а не за спільні кошти з ОСОБА_3 .

А саме, за продаж будинку - у лютому 2020 році ОСОБА_4 отримала від матері свого минулого чоловіка, ОСОБА_7 , 3500, 00 доларів США. Вказані обставини підтверджуються Договором дарування грошей від 27 лютого 2020 року та зможуть підтвердити свідки. Згідно вказаного Договору дарування свекруха минулого чоловіка, ОСОБА_5 , подарувала ОСОБА_4 зазначену суму коштів.

Придбання спірного будинку за кошти, які належали ОСОБА_4 особисто, також підтверджується тією обставиною, що за час знайомства сторін та перебування в шлюбі з ОСОБА_3 останній ніде не працював, не мав будь-якого доходу. Також ОСОБА_3 не займався домашнім господарством та в нього не було будь-яких інших поважних причин, через які він не міг би отримувати хоч якийсь дохід. При цьому, ОСОБА_3 жив, майже, повністю за рахунок дружини. Це твердження частково підтверджується відповіддю на запит від 13.06.2023 року щодо отримання відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів щодо ОСОБА_3 за 2022 рік, доданої до первісного позовну. Згідно вищевказаної відповіді - доходи відповідача за 2022 рік відсутні.

Одночасно, до перебування та під час перебування в шлюбі із ОСОБА_3 , ОСОБА_4 постійно мала офіційний дохід, що підтверджується доданою до зустрічної позовної заяви довідкою Пенсійного фонду України - Реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 29.11.2023 року (форма ОК-7).

З метою придбання спірного будинку, ОСОБА_4 , ще до укладення шлюбу із ОСОБА_3 , дала завдаток потенційному продвцю в сумі 10000, 00 гривень. Решту суми ОСОБА_8 сплатила - лише після оформлення продавцем права власності на житловий будинок та тільки у лютому 2021 року - змогла офіційно оформити на себе право власності на житловий будинок. Крім вищевикладеного, факт сплати завдатку з наміром придбання в майбутньому вищевказаного будинку ОСОБА_4 за особисті кошти до укладення шлюбу з ОСОБА_3 непрямо підтверджується Рахунком № 298206, виданого ПрАТ «Кіровоградобленерго» 20.06.2020 року (відключення (повторне підключення) на опорі споживача з однофазним вводом), рахунком № 296185, виданого ПрАТ «Кіровоградобленерго» від 28.05.2020 року (технічна перевірка 1ф електролічильника та дооблікових електричних мереж), актом на проведення демонтажу (монтажу) лічильника газу; актом підключення абонента за абонентським договором № 111258 від 30.10.2020 року з ОСОБА_9 з ТОВ «Науково- промислова компанія «Хоум-Нет»; товарним чеком № 19492 від 06.09.2020 року; комерційною пропозицією № 7731 від 04.07.2020 року; комерційною пропозицією № 8761 від 19.08.2020 року; накладною № 2 від 28.08.2020 року; чеком № 2161 від 10.07.2020 року.

Усі вищевказані письмові докази доводять ту обставину, що ще до укладення шлюбу із відповідачем, ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_10 »), здійснювала ремонт та покращення спірного будинку за кошти, що належали їй особисто. Тобто, ще до укладення шлюбу - ОСОБА_9 , хоч і без державної реєстрації, але вже сама почала сплачувати вартість вказаного будинку за власні кошти та розпочала ремонтні роботи в ньому. Адже, ніхто б не допустив сторонню людину до своєї власності. Та й позивач, якщо б вона не вважала вказаний будинок своєю власністю у майбутньому - не вкладала б свої кошти у ремонт майна, яке їй не належить. На момент розгляду даної справи про поділ спільного майна подружжя, ринкова вартість спірного будинку становить 300200, 00 гривень.

Так як кошти на придбання спірного житлового будинку позивач мав ще до укладення шлюбу та належали йому особисто, на підставі договору дарування від ОСОБА_5 , та саме за ці кошти ОСОБА_4 було придбано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - взагалі, протягом шлюбу не мав офіційного доходу, ОСОБА_4 вважає, що право спільної сумісної власності на таке майно у ОСОБА_3 не виникло і цей житловий будинок є виключно її приватною власністю.

Тож, зважаючи на вищевикладені обставини, ОСОБА_4 змушена звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав із зустрічною позовною заявою.

Ухвалою суду від 15 січня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

30 січня 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подано відзив на зустрачний позов в якому просив в його задоволенні відмовити та зазначив, що у зустрічному позові ОСОБА_4 зазначає, що житловий будинок з господарсько - побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що він був придбаний виключно за кошти, що належали їй особисто та були отримані від продажу іншого будинку у зв`язку із перебуванням в попередньому шлюбі, а не за спільні кошти з ОСОБА_3 . Ці кошти, а саме 3500 доларів США, ОСОБА_4 отримала від матері свого минулого чоловіка ( ОСОБА_7 ) ОСОБА_5 , за договором дарування грошей від 27.02.2020р. і саме за ці кошти було придбано спірний будинок. На підтвердження цієї обставини, ОСОБА_4 надає копію договору дарування грошей від 27.02.2020 р.

Однак, таке твердження не відповідає дійсності, у зв`язку з наступним. Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України, 5. Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно пункту 5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України, 5. Якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу ІУ цього Кодексу для відповідного року.

Згідно п. 4) ч.1 ст. 1 Закону України «Про валюту і валютні операції» 4) валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали.

Станом на 27.02.2020 р., згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют: один долар США - 24, 6490 гривень. Таким чином, у разі коли сума дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою перевищує 850, 00грн, то такий договір дарування укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За договором дарування грошей від 27.02.2020 р. було подаровано 3500 доларів США, що становить 86271, 50 грн (3500 х 24,6490), станом на 27.02.2020р., що перевищує 850, 00 грн. Договір дарування грошей від 27.02.2020 р. нотаріально не посвідчений, тому є нікчемним.

Тому, згідно ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України, договір дарування грошей від 27.02.2020р. є неналежним, недопустимим та недостовірним доказом і не може підтверджувати ту обставину, що спірний будинок був придбаний виключно за кошти, що належали ОСОБА_4 особисто. У зустрічному позові ОСОБА_4 зазначає, що ОСОБА_3 протягом шлюбу не мав офіційного доходу, а вона мала офіційний дохід. Однак, дана обставина не спростовує того факту, що спірний будинок придбано в шлюбі і що він є спільною сумісною власністю подружжя. ОСОБА_3 протягом шлюбу мав неофіційний доход та займався веденням домашнього господарства.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тобто, встановлено презумпцію спільності права власності подружжя, яке набуто ними в період шлюбу. ОСОБА_4 спростовує зазначену презумпцію, тому тягар доказування обставин, необхідних для її спростування, покладається на позивачку за зустрічним позовом. Однак, нею не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя.

За час перебування в шлюбі, сторони спільно 24.02.2021р. за 42500,00 грн придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю між сторонами, право власності на даний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 . Дані обставини підтверджуються, зокрема, заявою ОСОБА_3 від 24.02.2021р., зареєстрованої в реєстрі за № 129, про надання дозволу своїй дружині ОСОБА_4 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 .

А також, підтверджується, зокрема п.10 Договору купівлі-продажу (посвідченого державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24.02.2021р. за № 130) житлового будинку з господарсько- побутовими будівлями (знаходиться в матеріалах справи). Згідно цього пункту: Покупець купує вищевказаний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями в спільну сумісну власність та за згодою чоловіка - ОСОБА_3 , про що свідчить його заява....

Тобто, волевиявлення ОСОБА_4 було направлено саме на купівлю будинку в спільну сумісну власність. В договорі не зазначено, що даний будинок купляється за власні (особисті) кошти ОСОБА_4 , тому він куплений за спільні кошти подружжя. Договір є дійсним, тому він є доказом того, що спірний будинок є спільною сумісною власністю сторін.

У зустрічному позові ОСОБА_4 зазначає, що ще до укладення шлюбу із ОСОБА_3 , дала завдаток в сумі 10000, 00 грн, а решту сплатила після оформлення права власності на будинок. Але, будь-яких доказів не надає.

Для непрямого підтвердження факту сплати завдатку з наміром придбання в майбутньому спірного будинку ОСОБА_4 надає копії рахунків, актів, товарних чеків комерційні пропозиції, накладні, чеки. Однак, ці докази не підтверджують факт сплати завдатку в сумі 10000,00грн, ОСОБА_4 в позові сама зазначає, що ці докази лише непрямо підтверджують факт сплати завдатку. Згідно цих доказів можна припустити і інше.

Ухвалою суду від 01 лютого 2024 року суд постановив перейти від спрощеного до загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

7 лютого 2024 року представником позивача за зустрічним позовом подано заяву про зміну предмету зустрічної позовної заяви в якому просив визнати дійсним договір дарування грошей від 27 лютого 2020 року та визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

16 лютого 2024 року представником позивача ОСОБА_1 подано відзив на зустрачний позов в якому просив в його задоволенні відмовити та зазначив, що відсутні передбачені законом підстави для визнання договору дарування дійсним, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору.

Ухвалою суду від 29 березня 2024 року за клопотанням представника ОСОБА_4 залучено у якості співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 .

Ухвалою суду від 24 травня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 позов підтримав та просив задовольнити з підстав зазначених в позові. Зазначив, що будинок купувався в шлюбі за спільні кошти, тобто котрі він отримав від продажу батьківського будинку, а ОСОБА_4 від продажу будинку від попереднього шлюбу. За договірну ціну будинку він домовлявся сам з попередніми домоволодільцями. Зазначає, щоб зробити ремонт в будинку (вставити вікна, двері), він взяв кредит в банку та робив ремонт в будинку сам, своїми руками та за три з половиною місяці вїхали в будинок проживати. Після купівлі, будинок оформили на дружину ОСОБА_4 тільки по тій причині, що на ОСОБА_3 було виписано штраф та переданий до виконавчої служби, через це вказаний тільки один власник будинку ОСОБА_4 .

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні просив позов задовольнити та надав пояснення згідно поданого до суду позову. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити з підстав зазначених у відзиват.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 позов про поділ майна подружжя не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Зазначила, що попередньо була в шлюбі, але сімейне життя не склалось, та розлучились, але вирішили поділити спільну власніть та вирішили продати будинок. Оскільки її колишній чоловік перебував за кордоном, його мати є довірена особа, то від його імені продала будинок. Так як, після попереднього шлюбу у неї є дитина, то мати колишнього чоловіка (свекруха) подарувала їй кошти виручені за продаж будинку їй ОСОБА_4 для купівлі будинку для неї та дитини, тобто її онуки.

Коли вона знайшла підходящий будинок, то віддала задаток за будинок, але зразу переоформити не змогла, оскільки ще діючий власник, переоформлював документи цього ж будинку. Натомість, вона взяла дозвіл у власника, на переоформлення договорів на електричну енергію та споживання природного газу на своє ім`я ( ОСОБА_9 ), також зазначає, що всі види ремонту, які були надані або були придбані за її кошти з її кредитних рахунків ( ОСОБА_9 ) та виконувались до її шлюбу з позивачем. Проте, на момент, коли документи на будинок були належним чином оформлені попереднім власником, вона вже була ОСОБА_4 та віддавала залишкову суму за будинок також як ОСОБА_4 . Заперечує, проти того, що ОСОБА_3 давав кошти на будинок, оскільки він отримав кошти від прийняття спадщини, але п`яту частину, так як спадщина ділилась на п`ятьох дітей, близько 400-500 $, які пішли на покупку каблучок та на проведення весілля.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити з підстав зазначених в зустрічному позові. Надав пояснення згідно зустрічної позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні зустрічну позовну заяву визнала. Підтвердила обставини зазначені в зустрічній позовній заяві.

Допитана в якості свідка ОСОБА_5 пояснила, що кошти за які був придбаний будинок були подаровані ОСОБА_4 нею та її чоловіком в подарунок на весілля на той момент ( ОСОБА_9 та її чоловіку сину ОСОБА_5 ). Після продажу будинку, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була усна домовленість, що остання подарує кошти ОСОБА_4 , якщо та придбає будинок для її онуки, на що та погодилась. ОСОБА_5 подарувала кошти в розмірі 3500$, шляхом укладання договору дарування коштів, а ОСОБА_4 на подаровані кошти купила будинок.

Дослідивши письмові докази наявні в матеріалах справи, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідка, повно та всебічно проаналізувавши обставини справи, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог первісного позову та задоволення зустрічого позову.

Судом встановлено, що 14 листопада 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 вид. 14 листопада 2020 року /т.1, а.с. 127/.

Згідно заяви від 24.02.2021 року, зареєстрованої в реєстрі за №129, адресовано Онуфріївській державній нотарільній конторі Кіровоградсько області ОСОБА_3 надав дозвіл своїй дружині ОСОБА_4 на купівлю та укладення договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько- побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_2 , а.с. 6/.

24 лютого 2021 року між ОСОБА_11 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_12 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарсько - побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (посвідченого державним нотаріусом Онуфріївської державної нотаріальної контори Кіровоградської області 24.02.2021р. за №130) /т. 1, а.с. 7-10, 13, 121-123/.

Заочним рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23.11.2022 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 шлюб зареєстрований 14.11.2020 року Онуфріївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), актовий запис№ 35 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 26.12.2022 /т.1, а.с.12, 128/.

На підтвердження тих обставин, що ще до укладення шлюбу із відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 , здійснювала ремонт та покращення спірного будинку за кошти, що належали їй особисто надано наступні докази: рахунок № 298206 від 22.06.2020, виданий ПрАТ «Кіровоградобленерго» (відключення (повторне підключення) на опорі споживача з однофазнимвводом), договір підряду від 22.06.2020, рахунок № 296185, виданий ПрАТ «Кіровоградобленерго» від 28.05.2020 року (технічна перевірка 1 ф електролічильника та дооблікових електричних мереж); договір підряду № 296185 від 28.05.2020, акт на проведення демонтажу (монтажу) лічильника газу, акт підключення абонента за Абонентським договором № 111258 від 30.10.2020 року з ОСОБА_9 з ТОВ «Науково - промислова компанія «Хоум-Нет»; товарний чек № 19492 від 06.09.2020 року, комерційна пропозиція № 7731 від 04.07.2020 року; комерційна пропозиція № 8761 від 19.08.2020 року, накладна № 2 від 28.08.2020 року; чек № 2161 від 10.07.2020 року /т.1, а.с. 110-120/.

Раніше, ОСОБА_4 перебувала в шлюбі, з ОСОБА_7 , який був розірваний рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 23.01.2020 /т.1, а.с. 129-132, 134/. Від шлюбу ОСОБА_4 має дочку ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /т.1, а.с.133/.

Згідно звіту про незалежну оцінку нерухомого майна житлового будинку вартість житлового будинку з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 станом на 15.12.2023 складає 300200, 00 гривень /т.1, а.с. 135-143/.

27 лютого 2020 року в сел. Павлиш між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 укладено договір дарування грошей в сумі 3500 долларів США /т.1, а.с.144, 145/.

Згідно відповіді ГУДПС у Кіровоградській області від 19.02.2024 року позивач ОСОБА_3 працював в ПП «Лукас» та ТОВ «Крембрук» в період з січня 2020 року по листопад 2021 року та отримував дохід /т, 1 а.с. 236, 237/.

Згідно відомостей ПФУ відповідач ОСОБА_4 працювала та в ТОВ «Кларікс Промтекс», ТОВ «Світлейн», ТОВ «ОптимусАгротрейд» в період з січня 2011 року по 2023 рік та отримувала дохід /т, 1 а.с. 124-126/.

Згідно довідок по кредитах, виданих 22.05.2024 року ОСОБА_3 має заборгованість за кредитними договорами від 07.12.2021року в сумі 33800, 00 гривень /а.с. 12, 13/.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: нерухоме майно; транспортні засоби; грошові кошти.

За положеннями ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено ст. 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Згідно із ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Позивач ОСОБА_3 , звертаючись до суду з позовною заявою, посилається на те, що за час перебування в шлюбі, сторони спільно 24.02.2021р. за 42500, 00 грн придбали житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 78, 0 кв.м (житлова площа 30,9 кв.м). За домовленістю між сторонами, право власності на даний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 . Оскільки зазначене майно було набуто подружжям за час шлюбу, воно належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що частки чоловіка та жінки є рівними у такому майні, що свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно набуте ними за період шлюбу, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Факт перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі підтверджується матеріалами справи, зокрема свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 вид. 14 листопада 2020 року.

Сторона відповідача ОСОБА_4 за первісним позовом категорично не погоджується із заявленими ОСОБА_3 позовними вимогами, зокрема твердженням того, що спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а відтак позивачу ОСОБА_3 належить право на частки даного житлового будинку.

Відповідно ОСОБА_4 було подано до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування вимог позову вказує на те, що спірний житловий будинок було придбано за власні кошти, які було подаровано їй свекрухою ОСОБА_5 для придбання житла після розлучення з попереднім чоловіком на підставі договору дарування грошових коштів від 27.02.2020 року, а отже спірний житловий будинок не є спільною сумісною власністю, а є її особистою приватною власністю.

В матеріалах справи наявна копія договору дарування грошових коштів від 27 лютого 2020 року, за умовами якого в сел. Павлиш між ОСОБА_5 , з однієї сторони та ОСОБА_9 , з іншої сторони уклали договір про те, що ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_9 грошові кошти у розмірі 3500 доларів США. Докази того, підписи на документі вчинені іншими особами відсутні. Час, яким датований документ, в який період часу були виконані підписи на документі стороною позивача за первісним позовом під сумнів не ставились.

Отже, в ході розгляду справи не було спростовано справжність договору дарування від 27 лютого 2020 року, а тому відсутні підстави вважати вказаний доказ недостовірним та таким, що не може бути прийнятий судом до уваги при ухваленні рішення по справі.

За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

До валютних цінностей згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" належить валюта України - грошові знаки у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обміну на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших кредитно-фінансових установах на території України.

Відносить до валютних цінностей гривню і Закон України "Про валюту і валютні операції", який набув чинності 07 липня 2018 року.

За ч. 1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Допитана в судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом в якості свідка ОСОБА_5 надала пояснення та підтвердила той факт, що 27.02.2020 було укладено договір дарування грошових коштів між нею та бувшою невісткою для купівлі житла невісткі та онукі після продажу попереднього житла, для того щоб дитині було де проживати.

Сторона позивача ОСОБА_4 за зустрічним позовом обґрунтовує відсутність нотаріального засвідчення договору дарування тим, що не вбачали з ОСОБА_5 в тому гострої необхідності, оскільки кошти подарувані задля забезпечення її та малолітню дитину особистим житлом, а відтак ухилилась від нотаріального посвідчення договору.

Судом встановлено, що сторонами спірного договору було досягнуто домовленості щодо усіх істотних умов дарування, визначених ст.ст. 717, 725 ЦК України, а також було фактично його виконано, грошові кошти передано, що підтверджується сторонами, свідками та наявними у матеріалах справи письмовими доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 „ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема ст.ст. 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст.ст. 218 та 220 ЦК.

За ч. ч. 1, 2 ст. 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та у разі наявних письмових доказів про узгодження сторонами всіх істотних умов договору, при цьому повинно мати місце ухилення однією зі сторін від нотаріального посвідчення договору.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що у випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, та поясненнями сторін, фактично відбулось повне виконання договору, оскільки грошові кошти були отримані ОСОБА_4 , сторони договору ухилились від його нотаріального посвідчення, оскільки не вбачали в тому гострої необхідності, оскільки кошти подаровані задля забезпечення малолітньої дитини особистим житлом та така можливість станом на час розгляду справи втрачена, тому суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним підлягає задоволенню.

Щодо визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_4 суд дійшов наступного висновку.

ОСОБА_4 в обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви вказує на те, що нею здійснено купівлю житлового будинку за кошти, отримані в дарунок від бувшої свекрухи ОСОБА_5 у розмірі 3500 дол. США.

Окрім зазначеного, факт придбання ОСОБА_4 майнових прав на спірний житловий будинок підтверджується:

- Рахунком № 298206, виданого ПрАТ «Кіровоградобленерго» від 20.06.2020 (відключення (повторне підключення) на опорі споживача з однофазнимвводом);

- Рахунком № 296185, виданого ПрАТ «Кіровоградобленерго» від 28.05.2020 (технічна перевірка 1ф електролічильника та дооблікових електричних мереж);

- Актом на проведення демонтажу (монтажу) лічильника газу;

- Актом підключення абонента за Абонентським договором № 111258 від 30.10.2020 року з ОСОБА_9 з ТОВ «Науково- промислова компанія «Хоум-Нет»;

- Товарним Чеком № 19492 від 06.09.2020 року;

- Комерційною пропозицією № 7731 від 04.07.2020 року;

- Комерційною пропозицією № 8761 від 19.08.2020 року;

- Накладною № 2 від 28.08.2020 року;

- Чеком № 2161 від 10.07.2020 року.

З огляду на вимоги п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, а також набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

З огляду на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у цивільній справі № 738/2137/16-ц, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Також варто звернути увагу на те, що доводи сторони позивача ОСОБА_3 за первісним позовом щодо купівлі спірного житлового будинку в тому числі за кошти, які він отримав після отримання спадщини не знаходить свого об`єктивного підтвердження в процесі розгляду справи, зокрема матеріали справи не містять належних доказів зазначеним твердженням. Отже, останнім не доведено того, що ОСОБА_3 мав достатній матеріальний дохід, що дав би йому змогу придбаного будинку. Також матеріали справи не місять доказів наявності у подружжя грошових заощаджень в розмірі, достатньому для придбання нерухомого майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме про таке застосування норм статей 57, 60 СК України зазначено у постановах Верховного Суду України від 19.06.2013 та 02.10.2013, від 01.07.2015 у справі № 6-612цс15, від 16.12.2015 у справі № 6-2641цс15.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Аналізуючи наведені вище норми, суд прийшов до переконання про те, що діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України).

Зважаючи на викладене вище, суд приходить до переконливого висновку про те, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_4 навела достатні аргументи та надала належні докази про те, що спірний житловий будинок придбано за її власні (особисті) кошти у розмірі 3500 долларів США, котрі подаровано їй свекрухою ОСОБА_5 у відповідності до договору дарування грошових коштів від 27.02.2020 року, який визнано судом дійсним.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 81, 83, 141, 258, 263, 265, 268, 354-356 ЦПК України, суд -

постановив:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання договору дарування дійсним та визнання майна особистою приватною власністю задовольнити.

Визнати дійсним договір дарування грошових коштів у сумі 3500 доларів США, укладений 27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Визнати за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення суду складено 28 серпня 2024 року

Суддя М.М. Лях