Справа № 638/8364/24
Провадження № 2/638/4173/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого судді - Теслікової І.І.

за участі секретаря судових засідань - Зубко А.В.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою представника ОСОБА_3 - адвоката Романченка Володимира Володимировича до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, захист гідності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить суд:

-визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує гідність, інформацію поширену ОСОБА_4 під час зустрічі 23 січня 2024 року із представниками Управління у справах молоді Федеративної Республіки Німеччина щодо ОСОБА_3 про вчинення ОСОБА_3 щодо неї, ОСОБА_4 , домашнього насильства та зобов`язати ОСОБА_4 протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили у цій справі спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом направлення Управлінню у справах молоді Федеративної Республіки Німеччина (Jugendamt), Федеральному управлінню юстиції Федеративної Республіки Німеччина (Federal Office of Justice) та Міністерству юстиції України повідомлення (листа) про те, що повідомлена нею у справі про забезпечення реалізації права доступу до дитини ОСОБА_5 , відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 р., під час зустрічі 23 січня 2024 року із представниками Управління у справах молоді Федеративної Республіки Німеччина інформація щодо ОСОБА_3 про вчинення ОСОБА_3 щодо неї, ОСОБА_4 , домашнього насильства є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його гідність;

- визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує гідність, інформацію поширену ОСОБА_4 у пункті номер 5 заяви від 21.02.2024 до Вищого суду штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста у справі № F21-00155 щодо ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_3 неодноразово піднімав на неї руку, завдавав їй травм, побої у фразах На підтвердження моєї заяви про те, що ОСОБА_6 неодноразово піднімав на мене руку ….; … травми, отримані в результаті побоїв, які я отримала від ОСОБА_3 … та зобов`язати ОСОБА_4 протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили у цій справі спростувати поширену нею недостовірну інформацію шляхом направлення Вищому суду штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста, Центр Сімейного Права) у справі № F21-00155 заяви про те, що повідомлена нею у пункті номер 5 заяви від 21.02.2024 до Вищого суду штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста у справі № F21-00155 інформація щодо ОСОБА_3 про неодноразове піднімання руки ОСОБА_3 на неї, ОСОБА_4 , завдання їй ОСОБА_3 травм, побоїв є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, принижує його гідність;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені ним у зв`язку з розглядом цієї справи судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.08.2009 між Позивачем та Відповідачкою було укладено шлюб, який в подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 08.07.2013 у справі № 263/5991/2013 було розірвано. У шлюбі у Позивача та Відповідачки народилася спільна донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Донька сторін ОСОБА_5 після розірвання у 2013 році шлюбу між Позивачем та Відповідачкою залишилась проживати з Відповідачкою за місцем реєстрації останньої у місті Харкові, Україна, а саме за адресою АДРЕСА_1 . Починаючи з січня 2016 року Позивач переїхав проживати до Сполучених Штатів Америки та втратив можливість постійно самостійно підтримувати безпосередній зв`язок з донькою. У 2022 році Позивачу стало відомо, що його донька ОСОБА_5 не проживає за вказаною вище адресу, як і не проживає там Відповідачка, а також про те, що Відповідачка задовго до введення в Україні воєнного стану без згоди Позивача та не проінформувавши останнього про це вивезла їх спільну доньку за кордон, а саме до Федеративної Республіки Німеччина. У зв`язку з цим, а також тим, що на прохання Позивача Відповідачка не надавала можливості спілкуватися з донькою, Позивач звернувся до Міністерства юстиції України із заявою про забезпечення реалізації права доступу до дитини відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 р., яка в подальшому була направлена до Федерального управління юстиції ФРН для вжиття подальших заходів щодо розшуку дитини та вирішення питання про доступ Позивача до дитини. В ході розгляду заяви та вжиття спроб щодо позасудового вирішення справи представниками Управління у справах молоді ФРН було проведено зустріч з донькою Позивача та Відповідачкою. За інформацією отриманою від Міністерства юстиції України згідно листа від 06.02.2024 вих. № 18947/22738-30-24/12.1.2 представниками Управління у справах молоді 23 січня 2024 року було проведено зустріч з матір`ю, тобто Відповідачкою, та донькою, ОСОБА_7 . Під час зустрічі Відповідачка за відсутності доньки заявила, що вона зазнала домашнього насильства під час стосунків із заявником. Крім того, станом на сьогоднішній день Позивач сплачує аліменти на утримання доньки у розмірі встановленому Вищим судом штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста в рамках судової справи № F21-00155 та слухання в зазначеній справі продовжуються з метою визначення остаточної суми аліментів. 21.02.2024 в зазначеній справі Відповідачкою до Вищого суду штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста було подано заяву в якій вона стверджує, що Позивач неодноразово піднімав на неї руку та надала консультативний висновок, виданий Харківською міською клінічною лікарнею швидкої та невідкладної медичної допомоги ім. проф. О.І. Мещанікова. А саме у пункті номер 5 заяві від 21.02.2024 Відповідачка наводить наступне: На підтвердження моєї заяви про те, що ОСОБА_6 неодноразово піднімав на мене руку, додаю консультативний медичний висновок, виданий Харківською міською клінічною лікарнею швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І. Мещанікова. Оригінал звіту з перекладом додається. Доказ D. Дійсно, 26 листопада 2012 року мені довелося звернутися до медичного закладу, і травми, отримані в результаті побоїв, які я отримала від ОСОБА_3 , були задокументовані. В той же час, сторона позивача заявляє, що вказана інформація не відповідає дійсності, оскільки Позивач не вчиняв будь-яких дій щодо Відповідачки, які мали б ознаки домашнього насильства та насильства взагалі. Вказане підтверджується насамперед тим, що Позивач не притягувався до відповідальності за вчинення насильства до будь-кого, в тому числі Відповідачки. Представником Позивача, адвокатом Бєжановою К.І., до Головного управління Національної поліції в Харківської області було направлено адвокатський запит, яким запрошувалось надати інформацію про те: 1) Чи були органами Національної поліції України зареєстровані кримінальні провадження відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо вчинення ним домашнього насильства, завдання ним тілесних ушкоджень, ударів, побоїв або вчинення інших насильницьких дій? Якщо так, то чи було закінчено, у якій формі та з яких підстав досудове розслідування у таких кримінальних провадженнях? 2) Чи були складені щодо ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адміністративні протоколи по звинуваченню його за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення у вчиненні домашнього насильства? На вказаний запит було отримано відповідь від Управління превентивної діяльності Головного управління Національної поліції в Харківській області від 01.03.2024 вих. № 17аз/119-20/01-2024 в якій було зазначено, що відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.12.2012 слідчим відділом відділу поліції № 1 Харківського районного управління № 3 ГУНП в Харківській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато кримінальне провадження під № 0000343 за ч. 1 ст. 125 КК України за фактом нанесення ОСОБА_3 тілесних ушкоджень. 15.02.2013 за результатами проведеного досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні прийнято рішення про закриття на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. В частині наявної інформації в ІП Адмінпрактика ІКС ІПНП ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП не притягався. Отже, щодо Позивача не виносилися судами України обвинувальні вироки, якими б його було визнано винним за вчинення домашнього насильства, насильства, завдання тілесних ушкоджень чи побоїв Відповідачці, та щодо нього не відкривались судові справи взагалі та судами України не виносилися судові рішення у справах про адміністративні правопорушення щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення за вчинення домашнього насильства, а також обвинувальні вироки у кримінальних справах щодо притягнення до кримінальної відповідальності за завдання ним домашнього насильства, тілесних ушкоджень чи побоїв Відповідачці. На переконання Позивача поширення Відповідачкою неправдивої інформації про те, що ним було завдано щодо неї домашнього насильства, спрямоване на дискредитацію та створення негативної репутації Позивача перед представниками Управління у справах молоді ФРН, Федерального управління юстиції ФРН та Міністерства юстиції України, а також у Вищому суді штату Каліфорнія в окрузі Контра-Коста в рамках судової справи № F21-00155, під час вирішення питань щодо участі Позивача у житті доньки. Таким чином, поширювана Відповідачкою інформація про те, що відносно неї Позивачем було завдано домашнього насильства, не відповідає дійсності, є такою, що порушує його немайнові блага, у зв`язку з чим підлягає спростуванню.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 травня 2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі та призначено справу в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 16 липня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Романченко В.В. в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі, та просив її задовольнити.

Представник відповідача адвокат Зайцева О.О. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року шлюб зареєстрований 15.08.2009 р. у відділі реєстрації актів цивільного стану м. Харкову Харківського міського управління юстиції, актовий запис N?1371, між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 розірвано.

Від шлюбу сторони у справі мають малолітню доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно наданої копії з перекладом з німецької мови листа Управління у справах дітей, молоді та шкіл міста Аахен від 24.01.2024 зазначено «…..За відсутності доньки мати дитини розповіла, що свого часу зазнала домашнього насильства у стосунках з батьком, але навмисно не розповідала про не доньці, оскільки ситуація і так була досить складною. Мати дитини заявила, що підтримає доньку у встановленні контакту з о1ологІчним батьком у будь-який час, якщо ОСОБА_9 цього забажає…»

Згідно наданої копії з перекладом з англійської мови заяви відповідача ОСОБА_4 від 21.02.2024 до Верховного суду штату Каліфорнія в окрузі Контра Коста по справі №MFS21-00155 зазначено: «…На підтвердження моєї заяви про те, що ОСОБА_6 неодноразово піднімав на мене руку, додаю консультативний медичний висновок, виданий Харківською міською клінічною лікарнею швидкої та невідкладної медичної допомоги імені проф. О.І. Мещанікова. Оригінал звіту з перекладом додається. Доказ D. Дійсно, 26 листопада 2012 року мені довелося звернутися до медичного закладу, і травми, отримані в результаті побоїв, які я отримала від ОСОБА_3 , були задокументовані…».

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

З урахуванням викладеного, позивач має право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, відшкодування завданої моральної шкоди, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої відповідачем.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 270 ЦК України право на повагу до гідності та честі віднесено до особистих немайнових прав фізичної особи. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом та тісно пов`язані з фізичною особою.

Нормами ст. 55 Конституції України, визначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

За приписами ст. 4 Цивільного кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 34 Конституції України, кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

З позиції правової природи, право на захист честі, гідності та ділової репутації є частиною права на повагу до приватного життя, а підстави захисту такого права виникають, як правило, на стику взаємодії права (свободи) на вираження (думки) та права на повагу до приватного життя.

В силу положень ст. 200 ЦК України, ст. 1, 31 Закону «Про інформацію» інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями.

У ст. 30 Закону «Про інформацію» зазначається, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири, оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення цією особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо).

У п. 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

При розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Тобто слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» від 08 липня 1986 року).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 757/22307/17-ц (провадження № 61-48302св18) зроблено висновок, що згідно зі статтею 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи, або посадової особи рівня суспільного значення та його діяльність представляє суспільний інтерес.

З матеріалів справи відомо, що інформація, яку позивач вважає недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, викладена у листі Управління у справах дітей, молоді та шкіл міста Аахен від 24.01.2024 за наслідками спілкування з ОСОБА_4 та заяві ОСОБА_4 від 21.02.2024, що стосувалася обставин спору, який розглядається Верховним судом штату Каліфорнія в окрузі Контра Коста у справі № MFS21-00155 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 . У вказаному процесуальному документі ОСОБА_4 виклала свої судження щодо обставин у справі № MFS21-00155, а в листі Управління було зазначено лише судження ОСОБА_4 під час спілкування з фахівцями Федеративного відомства юстиції ФРН щодо розгляду питання про здійснення батьківських обов?язків.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Теж саме стосується розгляду органом опіки та піклування питання щодо здійснення батьківських обов`язків, оскільки так само як і судовий розгляд передбачає оцінку наданих доказів, тож виключає прийняття необґрунтованих припущень.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 441/1547/17(провадження № 61-12520св19).

Отже, оскільки в діяннях відповідача відсутній протиправний характер позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Частиною 3 статті 12 ЦПК України, зазначено, шо - «Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом».

Змагальність це один із найбільш важливих конституційних принципів сучасного судочинства. Він створює умови для всебічного та повного дослідження обставин справи та постановлення судом обґрунтованого та законного рішення. В силу принципу змагальності сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані надати до суду докази, які підтверджують або спростовують ті чи інші факти/обставини.

При таких обставинах суд вважає, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, захист гідності слід відмовити.

На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір з відповідача на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 76, 141, 206,263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимоги представника ОСОБА_3 - адвоката Романченка Володимира Володимировича до ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, захист гідності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Суддя Теслікова І.І.