н/п 2/490/2003/2021 Справа № 490/9008/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романової К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2020 року представник АТ «Таскомбанк» Клименко Т.В. звернувся до суду з позовними вимогами, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 19.02.2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №R5В, відповідно до умов якого, ПАТ «ВТБ Банк» надав Позичальнику кредит у сумі 60 000,00 грн строком до 19.02.2018 року, з виплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, а Позичальник зобов`язався прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути Банку кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісійну винагороду та інші платежі в порядку, на умовах та у строки, що встановлені цим Договором. Зокрема, Позичальник зобов`язався повертати кредит та проценти щомісячно, відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості сукупних послуг. В подальшому, 27.03.2017 р. між Позивачем АТ «Таскомбанк» та ПАТ «ВТБ Банк» було укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (автокредити) № 270317НВ, відповідно до якого відбулось відступлення права вимоги за кредитними договорами. Згідно з Додатком №1 Реєстром прав вимоги №1 до Договору відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317НВ від 27.03.2017р. було відступлено право вимоги за вказаним Кредитним договором № R5В, боржник ОСОБА_1 . Відповідач тривалий час не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту, процентам, комісії, чим суттєво порушує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 27.12.2019 року розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем за кредитним договором № R5В від 19.02.2014 р. складає 44 138,32 грн, з яких: 16 096,99 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); заборгованість по відсоткам (в т.ч. прострочена) - 5 344,09 грн; заборгованість по комісії (в т.ч. прострочена) - 11 154,00 грн; сума пені, нарахована на суму простроченої заборгованості - 11 543,24 грн.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Після виконання приписів ст. 187 ЦПК України, ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 01.02.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження.

03.03.2021 року від ОСОБА_1 надійшов зустрічний позов про стягнення сплаченої комісійної винагороди за управління кредитом.

Вимоги зустрічного позову обгрунтовані наступним.

19 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 75В, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 60000,00 грн. на строк по 19 лютого 2018 року з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних (п. 1 Договору).

Відповідно до п. 4.3 Договору сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 19 числа кожного місяця у відповідності до графіку повернення кредиту, який є невід`ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 3 Договору кредит надавався на споживчі потреби в інтересах сім`ї.

Відповідно до розділу ІІ вказаного графіку «розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки» ОСОБА_1 повинен сплачувати за розрахунковий період 2594,00 грн протягом 48 місяців до повного погашення кредиту. Відповідно до п. 4.2 Договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до графіку повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг комісійну винагороду за управління кредитом у розмірі 1,69% від початкової суми кредиту.

ОСОБА_1 вказава, що протягом дії договору він сумлінно сплачував шомісячні платежі, у складі яких сплачувалась і сума комісії в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту, а саме 1014,00 грн. При цьому, в Договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надаються Позивачу.Таким чином, ОСОБА_1 , посилаючись на норми Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, що діяла на момент укладення Кредитного договору, а також на висновки ВС, викладеними у постановах від 16.10.2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02.09.2019 року у справі №361/7528/17, від 09.12.2019 року у справі №524/5152/15-ц, вважав, що пункт 4.2 Договору є нікчемним, а нарахована Позивачем комісія за послуги, що супроводжують кредит є незаконною.

Також ОСОБА_1 зазначає, що АТ «Таскомбанк» стверджує в позовній заяві, що він повинен сплатити на користь Банку суму комісії в розмірі 11 154,00 грн, тобто 11 платежів, які Позивач нарахував за період із 27.03.2017 року до закінчення дій Договору (19.02.2018 року). Таким чином, за період дії Договору з 19 лютого 2014 року до дати відступлення прав вимоги за Договором 27 березня 2017 року ОСОБА_1 були здійснені всі належні за Договором платежі. За вказаний період здійснено 37 платежів. У складі кожного із здійснених платежів було, зокрема, сплачено комісно в розмірі 1014,00 грн. Загалом ОСОБА_1 було сплачено 1014,00 x 37 = 37 518,00 грн.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 вказує, що оскільки нікчемна умова правочину є недійсною в силу закону з моменту його укладання, то він вимушений просити суд застосувати наслідки недійсності правочину та стягнути з АТ «Таскомбанк» на його користь сплачену щомісячну комісійну винагороду за управління кредитом у сумі 37518,00 грн.

03.03.2021 року ОСОБА_1 також подано відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому заявив про застосування судом строків позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду 14.12.2020 року, а тому вимоги позивача про стягнення заборгованості за періодичними (ануїтетними) платежами до 14.12.2017 року виходять за межі позовної давності. Крім того, відповідач вказав, що не підлягає стягненню заборгованість за відсотками нарахована позивачем після закінчення строку дії Кредитного договору, тобто після 19.02.2018 року.

Крім того, відповідач вказує, що ані ПАТ «ВТБ БАНК», ані АТ «ТАСКОМБАНК» жодного разу не повідомляв ОСОБА_1 про відступлення права вимоги за договором № R5В від 19.02.2014 року до третіх осіб та про наявність у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним договором. При цьому, відповідач вказує, що 12.04.2017 року, з метою виконання прийнятих на себе зобов`язань, він звернувся у єдине діюче відділення ПАТ «ВТБ БАНК» відділення «Миколаївське», для внесення чергового платежу за Договором, але у прийнятті коштів йому було відмовлено, тому 19.04.2017 року він був змушений звернутися із інформаційним запитом для отримання інформації щодо того яким чином та на який рахунок повиниі сплачуватись кошти для виконання зобов`язань за Договором. Однак, вказане звернення ПАТ «ВТБ БАНК» було проігноровано, відповідь не надано. ПАТ «ВТБ БАНК» не повідомив відповідача про відступлення прав вимоги та відмовився прийняти від ОСОБА_1 належне виконання Договору. Новий кредитор, в свою чергу, не повідомив ОСОБА_1 про відступлення прав вимоги. Таким чином, відповідач вказує, що наявна на теперішній час кредитна заборгованість склалася не з його вини, а через прострочення кредитора, як первісного так і нового, що відповідно до норм цивільного законодавства унеможливлює нарахування процентів та будь-яких штрафних санкцій за вказаний період.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням спливу позовної давності, прострочения кредитора, нікчемності п. 4.2 Договору щодо комісії, відповідач вважає, що до стягнення на користь позивача підлягає заборгованість за трьома останніми платежами згідно графіку за відрахуванням комісії та процентів, а саме: 1534,55 грн (2594,00 грн. ануїтетний платіж - 1014,00 грн комісія за управління кредитом - 45,45 грн проценти за користування кредитом) - дата платежу 19.12.2017 року; 1548,68 грн (2594,00 грн. ануїтетний платіж - 1014,00 грн комісія за управління кредитом - 31,32 грн проценти за користування кредитом) дата платежу 19.01.2018 року; 1524,63 грн (2554,17 грн ануїтетний платіж - 1014,00 грн комісія за управління кредитом - 15,54 грн проценти за користування кредитом) дата платежу 19.02.2018 року. Загальна сума заборгованості складає 4607,86 грн. (1534,55 грн. + 1548,68 грн. + 1524,63 грн.)

15.04.2021 року на адресу суду від представника ТОВ «Вердикт Капітал» Іжаковського О.В. надійшло клопотання про залучення до участі у справі правонаступника позивача, в якому вказав, що 08.02.2021 року між АТ «Таскомбанк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторнигу № б/н, відповідно до якого АТ «Таскомбанк» відступило свої права вимоги за договорами кредиту ТОВ «Вердикт Капітал», а ТОВ «Вердикт Капітал» набуло право вимоги за Договором кредиту № R5В від 19.02.2014 року, в зв`язку з чим просить, згідно ст. 55 ЦПК України, залучити до участі у справі правонаступника прав та обов`язків АТ «Таскомбанк» - ТОВ «Вердикт Капітал» .

Ухвалою суду від 26.04.2021 року, клопотання задоволено, залучено до участі у справі ТОВ «Вердикт Капітал» як правонаступника позивача АТ «Таскомбанк».

27.05.2021 року ОСОБА_1 надав до суду уточнений зустрічний позов про стягнення сплаченої комісійної винагороди за управління кредитом, в якому, враховуючи відступлення АТ «Таскомбанк» ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за Договором кредиту № R5В від 19.02.2014 року, просив стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на його користь сплачену щомісячну комісійну винагороду за управління кредитом у сумі 37518,00 грн, з підстав, зазначених в зустрічному позові, поданому 03.03.2021 року.

Ухвалою суду від 06.09.2021 року даний зустрічний позов залишено без руху, надано позивачу за зустріним позовом строк на усунення недоліків, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

25.11.2021 року представник позивача за зустрічним позовом - адвокат Пугаченко С.Ю. надав заяву на виконання вимог ухвали суду від 06.09.2021 року.

26.07.2022 року ухвалою суду прийнято до провадження уточнену зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої комісійної винагороди за управління кредитом .

Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і в зв`язку із наданням сторонами заяв про відкладення слухання справи.

10.05.2023 року від представника ТОВ «Вердикт Капітал» - Змієвської Т.П. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, в якому вказала, що враховуючи висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі №718/194/17, умова кредитного договору про сплату позичальником на користь Банку комісії за управління кредитом не є нікчемною в силу закону, а є оспорюваною, а зважаючи на той факт, що кредитний договір є дійсним повністю, тому вимога про стягнення з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача за зустрічним позовом є передчасною та такою, що не підлягає задоволенню. Крім того, представник вказує, що комісія за управління кредитом стягувалась Банком, а не ТОВ «Вердикт Капітал», що є додатковою підставою для відмови у задоволенні зустрічного позову.

Ухвалою суду від 19.09.2023 року відкладено судове засідання, витребувано від ТОВ «Вердикт Капітал» розрахунок боргу з врахуванням відзиву, зустрічного позову з поданням даних бухгалтерського обліку.

05.12.2023 року на електронну адресу суду від представника ТОВ «Вердикт Капітал» - адвокатом Мальцевою А.В. надано заяву на виконання вимог ухвали суду від 19.09.2023 року, в якій вказала, що розрахунок боргу з врахуванням відзиву, зустрічного позову з поданням бухгалтерського обліку можливо виконати тільки після того, як буде відомо про сплату/несплату відповідачем щомісячних ануїтетних платежів, відповідно до умов кредитного договору на користь ПАТ «ВТБ Банк» у сумі 2594 грн щомісяця, оскільки матеріали справи не містять даних щодо виконання ОСОБА_1 зобов`язань за договором, а останнім не надано жодних квитанцій, чеків про сплату ним 37 платежів.

За такого, враховуючи вищевказане, представниця ТОВ «Вердикт Капітал» - адвокат Мальцева А.В. заявила клопотання про витребування у АТ «ВТБ Банк» детальний розрахунок заборгованості і виписку за період з 19.02.2014 по 27.03.2017 року за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року, що було укладено між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 07.12.2023 року клопотання задоволено, витребувано у АТ «ВТБ Банк» детальний розрахунок заборгованості і виписку за період з 19.02.2014 по 27.03.2017 року за кредитним договором №R5В від 19.02.2014, що було укладено між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 .

28.12.2023 року від представника АТ «ВТБ Банк», на виконання вимог ухвали суду від 07.12.2023 року, надійшло повідомлення про неможливість надання витребуваних судом доказів, оскільки за даними ЄОІС АТ «ВТБ Банк» відсутня будь-яка інформація про рахунки та кредитну заборгованість ОСОБА_1 в тому числі за кредитним договором від 19.02.2014 № R5В. Згідно даних архівів АТ «ВТБ Банк», які знаходяться у володінні Фонду, рахунки з обліку кредитної заборгованості за кредитним договором від 19.02.2014 № R5 були закриті 29.03.2017 в зв`язку з відступленням кредитного портфелю АТ«ВТБ Банк» на користь АТ «Таскомбанк» згідно договору відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за кредитами від 27.03.2017 № 270317АВ.

Ухвалою суду від 16.05.2024 року відкладено судове засідання, запропоновано: ТОВ «Вердикт Капітал», на підтвердження позовних вимог, надати суду детальний розрахунок заборгованості і виписку за період з 19.02.2014 по 27.03.2017 року за кредитним договором №R5 від 19.02.2014, що було укладено між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 ; ОСОБА_1 , на підтвердження позовних вимог за зустрічним позовом, надати дані щодо сплати щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом №R5 від 19.02.2014 року, з врахуванням наданих адвокатом Пугаченко С.Ю. в судовому засіданні пояснень. Роз`яснено сторонам наслідки вчинення або невчинення відповідних процесуальних дій щодо надання доказів в світі вимог ст. 12 ЦПК України, а також роз`яснити, що в разі неподання доказів, позов та зустрічний позов будуть розглянуті на підставі наявних матеріалів у справі.

13.08.2024 року від представника ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковського О.В. надійшло клопотання, в якому просив витребувати в АТ «Таскомбанк» детальний розрахунок боргу і виписку по рахунку за період з 19.02.2014 по 27.03.2017 за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року, що укладений між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1

14.08.2024 року представник ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковський О.В. надав пояснення на відзив ОСОБА_1 , в якому вказав наступне.

У відзиві на позовну заяву зазначено, що 12.04.2017 з метою виконання прийнятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 звернувся в єдине діюче відділення ПАТ «ВТБ Банк» для внесення чергового платежу, але у прийнятті кошів йому відмовили. До цієї дати відповідач стверджує, що належним чином виконував свої зобов`язання. В даному випадку, строк позовної давності переривався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а саме спробою відповідача сплатити платіж за кредитом. Тобто, строк позовної давності перервався 12.04.2017 (коли відповідач звернувся до банку із метою внесення чергового платежу), а тому, строк позовної давності повинен був сплинути 12.04.2020. За такого, представник ТОВ «Вердикт Капітал» - Іжаковський О.В. просив задовольнити позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.

Ухвалою суду від 20.08.2024 року клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано у Акціонерного товариства «Таскомбанк» детальний розрахунок заборгованості і виписку по рахунку за період з 19.02.2014 року по 27.03.2017 року за кредитним договором №R5 від 19.02.2014 року, укладеним між ПАТ «ВТБ БАНК» та ОСОБА_1 , судове засідання відкладено на 30.09.2024 року.

17.09.2024 року від АТ «Таскомбанк», на виконання вимог ухвали від 20.08.2024 року, надано розрахунок заборгованості за кредитним договором №R5 від 19.02.2014 року і виписки по рахунку за 27.03.2017 року. При цьому, зазначено, що виписки по рахунку та розрахунок заборгованості можливо надати лише з 27.03.2017 року, з моменту відступлення права вимоги за даним кредитним договором.

Представник позивача, відповідача за зустрічним позовом ТОВ «Вердикт Капітал» - ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи за відсутності представника ТОВ «Вердикт Капітал», позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач, позивач за зустрічним позовом до судового засідання не з`явився, від його представника - адвоката Пугаченка С.Ю. надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності відповідача, позивича за зустрічним позовом та його представника.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, дійшов наступного висновку.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Судом встановлено, що 19 лютого 2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № R5В, на підставі якого банк надав відповідачу споживчий кредит на потреби сім`ї в розмірі 60 000,00 грн, шляхом безготівкового перерахування коштів на його поточний рахунок, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних на строк до 19 лютого 2018 року (п. 1).

Відповідно до п. 4.2 Договору позичальник зобов`язаний сплачувати щомісячно, відповідно до Графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг (далі - Графік) комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми кредиту (далі - Комісія).

Сторони дійшли згоди, що кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 19 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток) та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки (п. 4.3 Договору).

У разі прострочення позичальником зобов`язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами договору, позичальник зобов`язаний сплатити на користь банку пеню за кожен день прострочення у розмірі 0,5% від суми прострочених зобов`язань за кожен день порушення виконання зобов`язань, включаючи день погашення. Якщо позичальник самостійно не сплатив на користь банка пеню, яка передбачена цим пунктом, банк проводить списання пені з рахунків, які відкриті (будуть відкриті) позичальником у банку. При цьому пеня, яка передбачена цим пунктом, сплачується виключно в національній валюті України (п. 5.1 Договору).

Згідно з Додатком до Договору №R5В від 19.02.2014 року встановлений Графік платежів з детальним розписом сукупної вартості кредиту, значення процентної ставки та комісії за управління кредитом, з яким відповідач ознайомився під підпис.

Згідно з п. 4.4 Кредитного договору сторони дійшли згоди, що порядок повернення кредиту, нарахування та сплати процентів, комісії визначається цим Договором, а також Правилами.

Відповідно до п. 4.7 Договору, за наявності прострочення виконання позичальником зобов`язань за договором, розмір платежу збільшується на суму комісійної винагороди, неустойки та інших платежів (якщо такі мають бути та/або матимуть місце), у т.ч. відшкодування витрат та збитків банку, пов`язаних з неналежним виконанням позичальником умов договору.

Як слідує з п. 7.1 Кредитного договору № R5В від 19.02.2014 року, при його укладенні сторони погодили, що строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафів, передбачених договором, встановлюється у 3 (три) роки.

19.02.2014 року ПАТ «ВТБ Банк» перераховано на рахунок ОСОБА_1 суму кредиту у розмірі 60 000,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером №95311 від 19.02.2014 р.

27.03.2017 року між ПАТ «Таскомбанк» та ПАТ «ВТБ Банк» укладений Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв, відповідно до умов якого ПАТ «Таскомбанк» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які є боржниками ПАТ «ВТБ Банк» у тому числі і до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року.

Як вбачається з п.3.1.3 Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) №270317нв (далі - Договір), укладеного між ПАТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») та ПАТ «ВТБ Банк» право вимоги переходить до нового кредитора на підставі цього договору та підписаного сторонами Реєстру прав вимоги (в письмовому вигляді) з моменту зарахування коштів у розмірі ціни договору на рахунок первісного кредитора, після чого ПАТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованостей по кредитним договорах.

Згідно з п.4.2 цього Договору новий кредитор зобов`язаний сплатити первісному кредитору ціну договору шляхом перерахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в день укладання сторонами цього Договору.

Відповідно до п.п.4.1, 4.3 Договору оплата вважається здійснена в момент зарахування на рахунок первісного кредитора грошових коштів в сумі ціни договору, яка складає 17 165 065,96 грн.

В силу вимог п.3.1.3 Договору новий кредитор набуває право вимоги до боржників, а саме стає правонаступником у цих правовідносинах в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п.4.1 цього Договору.

Зважаючи на викладене, права кредитора переходять до правонаступника (АТ «Таскомбанк») з дня, у який ним будуть виконані вищевказані грошові зобов`язання перед первісним кредитором, а саме ПАТ «ВТБ Банк».

Позивачем на виконання п.п. 4.1, 4.3 Договору про відступлення права вимоги надано суду платіжне доручення № 309 від 27 березня 2017 року, згідно якого останнім сплачено первісному кредитору ПАТ «ВТБ Банк» грошові кошти в розмірі 17 165 065,96 грн.

Під час розгляду справи було встановлено, що 08 лютого 2021 року між Акціонерним товариством «Таскомбанк» і Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № б/н., відповідно до якого АТ «Таскомбанк» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованість за договорами кредиту, в тому числі за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк», а тому ТОВ «Вердикт Капітал» стало новим кредитором, у зв`язку з чим ухвалою суду від 26.04.2021 року останнього було залучено в якості правонаступника позивача.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора; зобов`язання в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Положеннями статті 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

За правилом статті 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Отже, за змістом наведених положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора.

У даній справі, встановлено, що відступлення прав вимоги за вищевказаним Кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року було здійснено шляхом укладення Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв від 27.03.2017 р. та Договору факторингу №б/н від 08.02.2021 р.

У матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про визнання вищевказаних Договорів, недійсними або заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цих договорів.

За такого, враховуючи вищевказане, право вимоги до боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал», що дає останньому право на стягнення з відповідача в судовому порядку неповернуту ним суму позики.

За змістом ч.2 ст. 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Відповідно до п. 3.1.6 Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) №270317нв від 27 березня 2017 року, укладений між ПАТ «ВТБ Банк» та ПАТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») первісний кредитор зобов`язується протягом 15 календарних днів з моменту переходу до нового кредитора прав вимоги надіслати боржникам, їх поручителям та майновим поручителям письмові повідомлення про відступлення новому кредитору прав вимоги за формою згідно з Додатком № 3 до цього Договору. Підтвердженням належного повідомлення боржників про відступлення первісним кредитором прав вимоги заборгованості новому кредитору є реєстр відправленої кореспонденції. Належно завірена копія реєстру відправленої кореспонденції, що є доказом направлення боржникам повідомлень, передається новому кредитору протягом одного робочого дня після спливу строку, передбаченого для відправлення повідомлень у цьому пункті цього Договору.

В той же час, матеріали справи не містять відомостей, зокрема доказів належного повідомлення боржника ОСОБА_1 про відступлення права вимоги первісним кредитором (ПАТ «ВТБ БАНК») новому кредитору (АТ «Таскомбанк») за кредитним договором № №R5В від 19.02.2014 року.

Зокрема, матеріали справи також не містять доказів належного повідомлення боржника ОСОБА_1 про відступлення права вимоги попереднім кредитором АТ «Таскомбанк» новому кредитору (в даному випадку позивачу ТОВ «Вердикт Капітал») за кредитним договором № №R5В від 19.02.2014 року.

Між тим, враховуючи правову позицію, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Так, відповідно до Реєстру прав вимоги № 1(Додаток № 1) до Договору про відступлення права грошових зобов`язань за фінансовими кредитами (споживчі кредити) № 270317нв від 27 березня 2017 року, ПАТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є АТ «Таскомбанк») набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року, заборгованість за яким становить в розмірі 17 153,33 грн, яка складається з: суми основного боргу за кредитом - 16 096,99 грн.; суми нарахованих процентів - 42,34 грн; суми прострочених процентів - 0,00 грн.; суми несплачених комісійних винагород - 1014,00 грн.

В той же час, з розрахунку заборгованості, проведеного позивачем вбачається, що відповідач станом на 27.12.2019 року має заборгованість за кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року в розмірі 44 138,32 грн, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту (в т.ч. прострочена) в розмірі 16 096,99 грн; заборгованості по відсоткам ( в т. ч. прострочена) в розмірі 5 344,09 грн; заборгованості по комісії (в т. ч. прострочена) в розмірі 11 154,00 грн; сума пені, нарахована на суму простроченої заборгованості в розмірі 11 543,24 грн.

Разом з тим, згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору №R5В від 19.02.2014 року станом на 27.03.2017 р., наданого 17.09.2024 року представником АТ «Таскомбанк» заборгованість ОСОБА_1 становить 17 153,33 грн, з яких: 16 096,99 грн - сума основного боргу за кредитом; 42,34 грн - сума нарахованих процентів; 1014,00 грн - суми несплачених комісійних винагород.

Щодо стягнення комісійної винагороди та вимог зустрічного позову.

У підписаному між ОСОБА_1 та АТ «ВТБ Банк» кредитному договору №R5В від 19.02.2014 року сторони правочину погодили умови сплати щомісячної комісійної винагороди за управління Кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми Кредиту (п.4.1. Договору).

У свої постанові від 06.11.2023 року у справі №204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов наступного висновку.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення комісійної винагороди, передбачена у п.4.2. Кредитного договору №R5В від 19.02.2014 року та в Додатку №1 до Договору «Графік повернення Кредиту і сплати Процентів та розрахунку вартості супутніх послуг».

Як вбачається з вищевказаного Додатку №1, між АТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 узгоджено графік погашення кредиту, в якому міститься повний перелік додаткових та супутніх послуг, з яких відповідач, позивач за зустрічним позовом, зобов`язаний сплачувати лише за послугу за управління кредитом в розмірі 1,69% від початкової суми Кредиту, а саме: 1014,00 грн щомісячно.

Отже, в даному Кредитному договорі №R5В від 19.02.2014 року зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Враховуючи, що банк зазначив перелік послуг за обслуговування кредиту і погодив їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, що відповідає нормам Закону України «Про споживче кредитування» та позиції Верховного Суду щодо стягнення комісії за обслуговування кредиту, суд дійшов висновку про правомірне нарахування кредитодавцем комісії за період з 27.03.2017 року по 20.02.2018 року у розмірі 11 154,00 грн, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

За такого, враховуючи вищевказане, а також наявний обов`язок ОСОБА_1 по сплаті комісійної винагороди за Кредитним договором №R5В від 19.02.2014 року, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої комісійної винагороди за управління кредитом слід відмовити, в зв`язку з його безпідставністю.

Щодо стягнення пені та відсотків.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Положеннями ч. 4 цієї статті передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч. 1ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Згідно дост. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина другастатті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третястатті 549 ЦК України).

Як вже було встановлено, належних та допустимих доказів повідомлення боржника ОСОБА_1 про заміну кредитора з ПАТ «ВТБ БАНК» на АТ «Таскомбанк» та з АТ «Таскомбанк» на ТОВ «Вердикт Капітал» у зобов`язанні з повернення кредитних коштів суду не подано.

Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У зв`язку з тим, що первісний кредитор не повідомив боржника про відступлення прав вимоги за кредитним договором, зокрема враховуючи, що відповідачем здійснювалося погашення кредиту, з яких в першу чергу проценти за користування кредитом та щомісячна комісійна винагорода за управління кредитом (в т. ч. прострочена), передбачені п. 4.8 кредитного договору, суд дійшов висновку, що непогашення кредитної заборгованості сталося не з вини ОСОБА_1 , а тому пеня, яка є заходом цивільно-правової відповідальності за порушення боржником зобов`язання, не підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, слід зазначити, що право кредитодавця нараховувати обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Як було вже встановлено, сторони погодили строк кредитування до 19 лютого 2018 року, тому зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати пеню.

Матеріали справи не містять відомостей про погоджений між сторонами розмір пені за порушення зобов`язання після закінчення строку дії договору. Тому нараховувати пеню після строку його дії, тобто з 20.02.2018 року по 27.12.2019 року правові підстави відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення пені за період з 20.02.2018 року по 27.12.2019 року у сумі 11 543,24 грн не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування пені припинено.

У зв`язку з наведеним, позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 11 543,24 грн задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання в частині позовних вимог про стягнення заборгованості по відсоткам в розмірі 5 344,09 грн, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до 4.3 Кредитного договору, проценти сплачуються позичальником 19 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток).

Нарахування кредитором відсотків за користування кредитними коштами відповідає принципу платності кредитного договору.

Виходячи з даних норм матеріального права та умов договору, кредитор має право отримання процентів, нарахованих на суму кредиту, відповідно до умов договору.

Сплата позичальником відсотків за користування кредитними коштами не є мірою відповідальності за порушення зобов`язання, а є частиною заборгованості, яку позичальник зобов`язаний повернути кредитору відповідно до умов договору.

Так, згідно з п. 1 Кредитного договору повернення кредиту визначено до 19 лютого 2018 року.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

В той же час, суд звертає увагу на те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користуванням кредитом, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Матеріали справи не містять відомостей про погоджений між сторонами розмір відсотків за користування кредитними коштами після закінчення строку дії договору. Тому застосовувати відсотки за користування кредитними коштами після строку його дії, тобто з 20.02.2018 року по 27.12.2019 року правові підстави відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по процентам за період з 20.02.2018 року по 27.12.2019 року не підлягають задоволенню, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача щодо нарахування відсотків припинено.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого 17.09.2024 року представником АТ «Таскомбанк», станом на 27.03.2017 р. сума нарахованих відсотків становить 42,34 грн, яка і підлягає стягненню з відповідача.

Щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Розглядаючи вимоги в частині стягнення заборгованості за основним боргом (в. т.ч. простроченим) в розмірі 16 096,99 грн, суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти.

Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Водночас, суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів відсутності заборгованості за основним боргом або часткового її погашення відповідачем, а тому враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ані первісному, ані новому кредитору не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

При цьому, стороною відповідача розрахунок заборгованості за кредитом не спростований, свого розрахунку не наведено, відповідних клопотань про призначення бухгалтерської експертизи зі сторони відповідача не надходило, в той час як суд позбавлений права самостійно збирати докази.

Відповідач не спростував факт отримання кредитних коштів, користувався кредитом та частково сплачував заборгованість за договором, отже, не заперечував факту укладення кредитного договору, тому суд вважає обґрунтованими вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за основним боргом (в т.ч. простроченим) в загальному розмірі 16 096,99 грн.

Щодо застосування строків позовної давності.

З огляду на заявлене стороною відповідача, позивача за зустрічним позовом, клопотання про застосування до вказаних правовідносин строку позовної давності, суд, вирішуючи дане клопотання, виходить з наступного.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц,провадження № 14-96цс18).

У зв`язку з тим, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за період з 20.08.2018 року по 27.12.2019 року, пені відмовлено, суд не вирішує питання про застосування строку позовної давності до цих правовідносин.

Щодо застосування строку позовної давності відносно решти позовних вимог, суд дійшов до такого висновку.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Сторона відповідача, позивача за зустрічним позовом, просить застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки позивач за первісним позовом звернувся до суду після спливу трирічного строку з моменту набуття ним права вимоги.

Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України).

За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 752/8302/16-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Тобто поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки в договорі встановлені окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання, зокрема прострочення виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Не внесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Таким чином, встановлення строку кредитування в договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 16 листопада 2022 року у справі №752/8302/16-ц.

Судом встановлено, що попередній кредитор АТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є позивач ТОВ «Вердикт Капітал») набув право вимоги за кредитним договором № R5В від 19 лютого 2014 року 27 березня 2017 року.

Частина друга ст.516 ЦК України передбачає, що якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Як вже було встановлено, строк дії Кредитного договору визначений до 19 лютого 2018 року.

Згідно з п. 4.3 Кредитного договору, кредит повертається, а проценти та комісія сплачуються позичальником 19 числа кожного місяця (дата списання банком платежів) у відповідності до Графіка, який є невід`ємною частиною цього договору (Додаток) та включає в себе суму щомісячних платежів по поверненню кредиту, сплати процентів, комісійних винагород, інших супутніх платежів, розрахунок сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки.

Згідно із Положенням про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 року № 254, ст. 41 Закону України «Про Національний банк України», ч.ч. 1, 2 ст. 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою правління Національного банку України від 30.12.1998 року № 566, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Натомість, матеріали справи не містять належних доказів, згідно яких можливо б було встановити, коли саме відповідачем було здійснено останній платіж по поверненню кредитних коштів, передбачених Графіком повернення споживчого кредиту. При цьому, неодноразово порушувалися питання про витребування відповідних доказів, в тому числі первинних документів, виписок по особовим рахункам, проте станом на час ухвалення рішення у справі ані попереднім кредитором АТ «Таскомбанк», ані позивачем ТОВ «Вердикт Капітал» відповідні документи не надійшли, у зв`язку з чим, суд відповідно до приписів ст. 84 ЦПК України здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами.

Разом з тим, з розрахунку заборгованості, наданим первісним позивачем, вбачається, що починаючи з 27 березня 2017 року ОСОБА_1 не було здійснено жодного платежу, в той час як з позовом попередній кредитор АТ «Таскомбанк» (правонаступником якого є позивач ТОВ «Вердикт Капітал») звернувся до суду лише 14 грудня 2020 року, тобто поза межами трирічного строку, передбаченого статтею 257 ЦК України, будучи обізнаним про порушення свого права після несплати чергового платежу (19 числа кожного місяця), а саме з 19 квітня 2017 року.

При цьому, суд зауважує, що протягом всього часу розгляду справи, стороною позивача не було подано суду інших доказів, які б спростували наведені висновки суду з приводу пропуску попереднім кредитором АТ «Таскомбанк» строку позовної давності.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою.

Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Такий правовий висновок наведений Верховним Судом України в постанові від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 та в постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі №752/8302/16-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.04.2017 року з метою виконання прийнятих на себе зобов`язань, ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» для внесення чергового платежу.

В даному випадку, строк позовної давності переривався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Тобто, строк позовної давності перервався 19.04.2017 року та повинен був сплинути 19.04.2020 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» № 540-ІХ від 30.03.2020 Перехідні та прикінцеві положення Цивільного кодексу України доповнено пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 року в Україні запроваджено карантин, який продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021, № 611 від 16.06.2021, № 855 від 11.08.2021, № 981 від 22.09.2021, № 1336 від 15.12.2021, № 229 від 23.02.2022, № 630 від 27.05.2022, № 928 від 19.08.2022, № 1428 від 23.12.2022 року до 30.04.2023 року.

У постанові від 22.09.2022 року по справі №920/724/21 Верховний Суд зазначив про автоматичне продовження строків позовної давності пов`язане саме зі встановленням карантину на всій території України без будь-яких додаткових вимог та умов в аспекті їх продовження в силу закону.

За такого, клопотання відповідача про застосування строків позовної давності не підлягає задоволенню.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності, за результатом розгляду справи судом встановлені підстави для часткового задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № R5В від 19.02.2014 р. у розмірі 27250,99 грн, з яких: 16096,99 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11 154,00 грн - комісійна винагорода.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

За загальними положеннями ЦПК Українина суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Також слід зазначити, що згідно зістаттею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою устатті 129 Основного Закону України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовуватиКонвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положенняКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України").

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вище стоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем (судовий збір у розмірі 2102,00 грн.) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 1327,86 грн (27250,99 грн. х 2102,00 грн. / 43138,32 грн).

Керуючись ст.ст.10, 12, 13, 18, 81, 141, 211, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-282, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 526, 530, 611, 629, 1054, 1077, 1082 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», , заборгованість за Кредитним договором № R5В від 19.02.2014 р. у розмірі 27 250,99 грн (двадцять сім тисяч двісті п`ятдесят гривень 99 копійок), з яких: 16096,99 грн - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 11 154,00 грн - комісійна винагорода.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» судовий збір у розмірі 1 327,86 грн (одна тисяча триста двадцять сім гривень 86 копійок).

У задоволенні позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» про стягнення сплаченої щомісячної комісійної винагороди за управління кредитом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складений 01 жовтня 2024 року.

Суддя Н.П. Черенкова