Номер провадження: 22-ц/813/2834/24
Справа № 523/4971/22
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.01.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2023 року, постановленого під головуванням судді Мурманової І.М., повний текст рішення складений 22 вересня 2023 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою державного органу, -

в с т а н о в и в:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою державного органу, в якому просив стягнути з держави Україна, в особі Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві на його користь на відшкодування моральної шкоди 90 000 грн. шляхом безспірного списання коштів з Державного бюджету України.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 20.12.2016 року з внесенням відомостей до ЄРДР відкрито кримінальне провадження №0001066 за фактом невжиття заходів працівниками СУ МВС в Одеській області, прокуратури і судом та невиконання рішення суду за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України, у якому позивача було визнано потерпілим у зв`язку із винесенням слідчим постанови про закриття кримінального провадження 28.05.2019 року, незаконність вчиненої дії слідчим оскаржено до суду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає завданню цивільного судочинства, не ґрунтується на верховенстві права, є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт вважає, що судове рішення постановлено з недотриманням положень ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1167 та ст. 1174 ЦК України.

Також апелянт вважає, що судом неповно з`ясовані обставини справи та не взято до уваги відкрите кримінальне провадження за фактом кримінального правопорушення вчиненого слідчим у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 15.04.2022 року, хоча вказаний факт давав змогу дійти висновку про наявність обставини, яка входила до предмета доказування.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у м. Миколаєві, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що слідчим другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві слідчим Іванніковим Є. 30.06.2021 року винесено постанову про закриття кримінального провадження 0001066 від 20.12.2016 року, у зв`язку з відсутністю ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388, ч. 1 ст. 382 КК України у діях службових осіб СУ ГУ МВС України. Згідно вказаної постанови зазначено: відомості про прийняте рішення внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Копію постанови направити прокурору, потерпілим та заявнику. Відповідно до ст. ст. 303, 304 КПК України, постанова може бути оскаржена слідчому судді протягом 10 днів з отримання її копії, а також може бути скасована прокурором, який здійснює нагляд за додержанням законів у даному кримінальному провадженні, за скаргою заявника, якщо така скарга подана протягом 10 днів з моменту отримання копії постанови (а.с.зв.95-96).

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2022 року (справа № 947/39451/21) зобов`язано відповідного слідчого Другого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (з дислокацією в м. Одеса) надіслати копію постанови про закриття кримінального провадження № 0001066 ОСОБА_1 ухвала набрала законної сили 15.04.2022 року (а.с.27-28).

Відповідно до супровідного листа слідчого Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві Є. Іваннікова, Базелюку А.О. на виконання ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2022 року (справа № 947/39451/21, провадження № 1-кс/947/3058/22) за адресою: АДРЕСА_1 була направлена постанова про закриття кримінального провадження № 0001066 від 20.12.2016 року за ознаками ч. 1 ст. 382, ч. 1 ст. 388 КК України, яка зареєстрована за номером №16-05-10372-22 від 05.08.22 року (а.с.95).

Також судом встановлено, що слідчим Другого слідчого відділу (з дислокацією у м. Одеса) Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві Є. Іванніковим на виконання ухвали суду від 15.04.2022 року було здійснено направлення копії постанови ОСОБА_1 .

Ухвалою слідчого судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 24.02.2021 року (справа № 487/6061/20, провадження № 1-кс/487/913/21 у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві щодо не визнання цивільним позивачем у кримінальному провадженні № 0001066 відмовлено.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої службовою особою державного органу, суд першої інстанції виходив із необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом із тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї зі складових цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

За правилом частини другої статті 307 КПК України слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності.

При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, не довів належними і допустимими доказами факту завдання йому моральної шкоди внаслідок не направлення слідчим йому постанови про закриття кримінального провадження від 30.06.2021 р., як наслідок не виконання останнім ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15.04.2022 року, якою й було зобов`язано слідчого здійснити дані дії щодо направлення постанови позивачу, оскільки, як встановлено матеріалами справи (а.с.95) слідчим копію постанови було направлено ОСОБА_1 .

Не отримання позивачем постанови з тих чи інших підстав, не можуть бути доказами бездіяльності слідчого, а відтак, судом не встановлено причинного зв`язку між діями/бездіяльністю слідчого та настанням тих негативних наслідків, на які посилається позивач.

Факт не отримання позивачем постанови про закриття кримінального провадження, яку він має намір оскаржити, не доводить заподіяння йому моральної шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю слідчого, оскільки постанову, як встановлено матеріалами справи було направлено ОСОБА_1 .

Також суд обґрунтовано не прийняв до уваги твердження позивача щодо визначення розміру моральної шкоди, з підстав принципів встановлених практикою Європейського суду, де зазначено, що держава має запровадити адекватне й достатнє відшкодування за невиконання або затримку у виконанні рішень національних судів у розмірі 2 500 євро, що становить 90 000 грн., оскільки, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що обставини викладені позивачем у позові, в ході розгляду справи свого підтвердження не знайшли, спростовані матеріалами справи, а тому позов задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, суд оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні прийшов до обґрунтованого висновку про залишення без задоволення позову ОСОБА_1 , за ненаданням до суду доказів спричинення йому моральної шкоди.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судове рішення постановлено з недотриманням положень ч. 6 ст. 1176, ч. 1 ст. 1167 та ст. 1174 ЦК України, колегія суддів залишає без задоволення за підстав того, що оскарження до суду постанов слідчого є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за бездіяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Судове рішення слідчого судді стосовно процесуальних рішень слідчого, прокурора не є безумовним доказом неправомірності таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні статті 1176 ЦК України. Процесуальні рішення, дії, бездіяльність слідчого є предметом оскарження відповідно до правил Кримінального процесуального кодексу України, тобто є механізм реалізації права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльність уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Частиною 1 статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. В той же час, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Доводи про те, що судом неповно з`ясовані обставини справи та не взято до уваги відкрите кримінальне провадження за фактом кримінального правопорушення вчиненого слідчим у зв`язку з невиконанням ухвали суду від 15.04.2022 року, хоча вказаний факт давав змогу дійти висновку про наявність обставини, яка входила до предмета доказування, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки внесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР не є з огляду на встановлені у справі обставини, беззаперечною і достатньою підставою для відшкодування заявнику моральної шкоди.

Права заявника відновлені у тому числі ухвалами слідчих суддів, що є достатньою сатисфакцією за обставинами розгляду справи і обставин, які наведені позивачем, оскільки відомості за поданою заявою внесені до ЄРДР, розпочато розслідування кримінального провадження.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Нових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 29 січня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова