2/465/1301/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24.09.2024 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді Марків Ю.С.

за участі секретаря судового засідання Мучинської Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Позов мотивує тим, що нею виявлено факти масштабної фальсифікації документів, а саме: заява на ім`я головного лікаря ЛШМД п. ОСОБА_4 з проханням про видачу тіла покійної матері написана не позивачкою і підписана теж не позивачкою 21.02.98 р., хоча в шапці заяви вказано, що вона від неї, ОСОБА_1 ; виявлено, що у свідоцтві про смерть у першому варіанті, яке батько ОСОБА_5 сховав від позивачки на багато років, та у повторно виданому їй свідоцтві про смерть вказано дату смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 . В той час в історії хвороби вказано дату смерті 21.02.98 р. - 12:30. В 13:00 год. 21.02.98 р. констатовано смерть. Вказує, що вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_6 та після її смерті відкрилась спадщина, що складається із жилого будинку, який знаходиться у АДРЕСА_1 . Дане майно належало померлій на підставі заповіту від батька ОСОБА_7 .

Зазначає, що їй було відомо, що перед смертю матері її братом, ОСОБА_2 , оформлялись якісь документи та приблизно через чотири місяці після смерті матері, у травні-червні 1998 року, брат разом із своєю цивільною дружиною втекли від кредиторів та правоохоронних органів до Італії. Розуміючи, що брат скоро в Україну не повернеться, позивачка звернулась до П`ятої державної нотаріальної контори м.Львова із заявою про прийнятя (за законом) спадщини, що залишився після смерті матері і просила видати їй свідоцтво про право на спадщину, заяву зареєстровано за №848 від 21.08.1998; звернулась свідомо в кінці 6-ти місячного терміну. Як виявилось, на день звернення 21.08.1998 року, окрім неї, ніхто більше із заявою не звертався. Про те, що є заповіт, оформлений на ОСОБА_2 , їй в нотаріальній конторі не сказали, інакше вона не стала б навіть реєструвати свою заяву.

Згодом, в родині її покійної матері стала поширюватись думка, що її брат ОСОБА_2 успадкував майно матері в с. В`язова (хутір Оплітна). До того ж, у неї був дуже складний період у житті, який розтягнувся на багато років і вона свідомо не поверталась до питання успадкування майна після смерті матері, так як не хотіла ускладнювати своє життя ще більше. До того ж, стосунки із братом, які на час його виїзду були неприязними, переросли у ворожнечу, а згодом, із 2003 року, припинились зовсім.

23.06.2016 вона звернулась із заявою до Львівського державного нотаріального архіву та 05.07.2016 ОСОБА_8 повернула їй її заяву з деякими помітками олівцем та ручкою та порекомендувала звернутись до 5-ої ЛДНК, так як є заведена спадкова справа. З вказаних поміток та зі слів ОСОБА_9 позивачці стало відомо, що спадкова справа №411/98 знаходиться у П`ятій ЛДНК і її заява про видачу свідоцтва про право на спадщину знаходиться у матеріалах спадкової справи.

В подальшому, позивачка 05.07.2016 звернулась до завідувача П`ятої ЛДНК ОСОБА_10 із проханням ознайомитись з матеріалами спадкової справи, однак їй було відмовлено та на запитання, яким чином ОСОБА_2 успадкував майно матері, ОСОБА_10 пояснювала, що за заповітом, як такий, що проживав разом із матір`ю. 22.07.2016 позивачка звернулась із письмовою заявою до П`ятої ЛДНК, в якій просила видати їй свідоцтво про право на спадщину, яку вона прийняла і звернулась у 6-ти місячний термін з дня відкриття спадщини після смерті її матері із заявою №848 від 21.08.1998, а також надати їй для ознайомлення та копіювання матеріалів всієї спадкової справи №411/98 у прошитому стані.

Вказує, що у відповіді на її заяву від 01.08.2016 державним нотаріусом Кіріловою Т.М. не було написано про відмову у вчиненні нотаріальної дії, однак було зазначено, що у позивачки не виникло права на спадщину на нерухоме майно, так як вбачається наявність заповіту та спадкоємця за заповітом, котрий протягом 6-ти місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, на підставі якої і було заведено зазначену спадкову справу, а відтак є таким, що прийняв спадщину. Після подання заяви про надання їй постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, 07.09.2016 державний нотаріус ОСОБА_10 прийняла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідно до якої стверджується, що «із долученої до матеріалів спадкової справи довідки форми №2 слідує, що вказаний спадкоємець за заповітом ( ОСОБА_2 ) дійсно проживав та був прописаний по АДРЕСА_2 і на його утриманні знаходилась спадкодавець/заповідач ОСОБА_6 . На думку позивачки, довідка форми №2 аж ніяк не може бути доказом факту дійсного проживання ОСОБА_2 , а тим паче утримання ним матері.

Позивачка вважає, що вона єдина, хто вчасно звернувся у 6-ти місячний термін із заявою про прийняття спадщини за законом та видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_6 , а також вважає, що вищевказана постанова державного нотаріуса є необгрунтованою та такою, що порушує її права, а відтак підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням заяви про відмову від частини позовних вимог, просить суд скасувати постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка видана 07.09.2016 року державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М.

Окрім цього, від позивачки ОСОБА_1 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 неодноразово до суду надходили письмові пояснення, які мотивовані тим, що аналізуючи записи у щоденниках історії хвороби №1782 ОСОБА_6 за період від 11.02.1998 до дня її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка витребувана із лікарні Жовківським районним судом Львівської області у справі №444/2368/19, простежується, що на фоні загальмованого стану у хворої почались важкі неврологічні порушення, що ускладнили перебіг основного захворювання і стали загрозою для її життя та через декілька днів призвели до переводу її в реанімацію. Зазначає, що ОСОБА_6 під час перебування у лікарні призначали наркотичні препарати та в передостанній день перед смертю ОСОБА_6 посилили дію «Сібазону» ще одним наркотичним препаратом «ГОМК»; саме в цей день ОСОБА_6 , ніби-то, підписала заповіт. Підписання заповіту, як зазначається позивачкою, відбувалось у реаніматоло-анестезіологічному відділенні, куди ніхто із сторонніх осіб не повинен був заходити та лише із 15.06.2016 Наказом МОЗ України «Про затвердження Порядку допуску відвідувачів до пацієнтів, які перебувають на стаціонарному лікуванні у відділенні інтенсивної терапії» відвідувачам дозволено перебувати біля хворих у будь-який час.

Також, зазначається, що при посвідченні заповіту ОСОБА_6 , його подальшому зберіганні та відкритті спадкової справи №411/98 було проігноровано та порушено чинне законодавство України, зокрема: ст.2, 5, 40, 44, 49, 51, 51 ЗУ «Про нотаріат», п.1, 3, 7, 8, 10, 12, 15, 18, 23, 24 Постанови КМУ №419 від 15.06.1994 «Про порядок посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених», а також форму №1 та форму №2 Наказу Міністерства юстиції України №19/5 від 07.07.1994 «Про затвердження форм книги для реєстрації заповітів прирівнюваних до нотаріально посвідчених, посвідчувальних написів на заповітах і дорученнях, прирівнюваних до нотаріально посвідчених та зразків цих документів.

Окрім цього, ОСОБА_3 мотивує письмові пояснення тим, що довідка форми №2 від 28.01.2010 року є грубо сфальсифікованою, юридично нікчемною та абсурдною. Зазначає, що у тексті посвідчувального напису на заповіті чітко видно, що його форма незаконно змінена, так як відсутній обов`язковий текст про найменування державної нотаріальної контори чи державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача, куди мав бути надісланий перший примірник заповіту, а також те, що другий примірник заповіту видається заповідачу, однак серед особистих речей покійної ОСОБА_6 другого примірника заповіту не було виявлено.

Також, у письмових поясненнях зазначається, що з інформації, яку отримано позивачкою, дослідивши матеріали спадкової справи №411/98, вбачається, що заповіт ОСОБА_6 оформлений невідомим нотаріусом у Третій ЛДНК 20.02.1998 і це відбувалось у той час, коли вона перебувала у реанімації ЛМКЛШМД; жодної згадки про посвідчення цього заповіту головним лікарем ОСОБА_4 немає. Вказує, що головний лікар ОСОБА_4 мав знати записи з історії хвороби про те, що помираюча хвора ОСОБА_6 знаходилась декілька днів у стані сопору та була більше тижня під впливом наркотичних медичних препаратів, а відтак у такому стані, в якому перебувала ОСОБА_6 , вона не могла підписати заповіт, а головний лікар відповідно не мав права посвідчувати заповіт.

Не погоджуючись з поданим позовом, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відзив мотивує тим, що оскаржувану постанову мотивовано тим, що нотаріальна дія стосовно видачі свідоцтва про право на спадщину за законом не може бути вчинена у зв`язку з тим, що зі спадкової справи №411/98, заведеної 12.06.1998 року після смерті ОСОБА_6 , вбачається наявність заповіту та спадкоємця за заповітом, котрий протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, на підставі якої й було заведено зазначену спадкову справу, відтак є таким, що прийняв спадщину; заповітом охоплено спадкове майно, зазначене у зверненні ОСОБА_1 . Вказує, що як зазначено у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, із виданої комунальним підприємством міської ради та долученої до матеріалів спадкової справи довідки форми №2 слідує, що вказаний спадкоємець за зповітом дійсно проживав та був прописаний по АДРЕСА_2 і на його утриманні знаходилась спадкодавець/заповідач ОСОБА_6 . Із долученого заявницею ОСОБА_1 до її звернення заочного рішення Франківського районного суду м.Львова від 30.11.2015 у справі №465/6602/14-ц вбачається, що ОСОБА_2 не проживав за місцем реєстрації з червня 1998 року, тобто вже після смерті спадкодавця ОСОБА_6 . Зазначає, що твердження позивачки про те, що довідка форми №2 аж ніяк не може бути доказом факту дійсного проживання ОСОБА_2 є, на думку представника відповідача, безпідставними, адже як роз`яснено у п.1 Листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13, належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Окрім цього, вказує, що у п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути, зокрема, довідка житлово-експлуатаційної організації. Відтак, на думку представника відповідача, у заявниці ОСОБА_1 не виникло права на спадщину на нерухоме майно, за видачею свідоцтва про право на спадщину щодо котрого вона звертається; заявлені нею права та подані документи не відповідають і суперечать вимогам законодавства та вже виниклим у спадкоємця за заповітом правам на спадщину та праву на нерухоме майно, що входить до складу спадщини й охоплене заповітом; державним нотаріусом при прийнятті рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії було дотримано відповідних процедур і вимог чинного законодавства та правомірно було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, а інші доводи позивачки стосуються обставин її родинних відносин, не пов`язані із виниклими спадковими правовідносинами та не спростовують правильності висновків нотаріуса при прийнятті оскаржуваного рішення.

Позивачка в судове засідання 24.09.2024 не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. В попередніх судових засіданнях позов підтримала, просила такий задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та у письмових поясненнях, які містяться у матеріалах справи.

Представник відповідача в судове засідання 24.09.2024 не з`явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи без їх участі. В попередніх судових засіданнях представник відповідача заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяві та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча й належним чином, неодноразово та належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення таких.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 в судове засідання 24.09.2024 не з`явився, хоча й належним чином повідомлявся про дату, час та місце проведення такого. В попередніх судових засіданнях позов підтримав та просив такий задоволити.

Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного із доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 років у м. Львів, про що 23 лютого 1998 року складено відповідний актовий запис № 1148, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 23.02.1998 року та копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого повторно Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 17.06.2016.

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою померлої ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим 06.02.1958 року.

21.08.1998 року ОСОБА_1 звернулась до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою (вх.№848) про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Окрім цього, 22.07.2016 ОСОБА_1 повторно звернулась до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори із заявою (вх.№1105/01-16) про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом), виданої 07.09.2016 №2584/02-17 П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою ОСОБА_1 , вбачачається, зокрема, що зі спадкової справи № 411/98, заведеної 12.06.1998 р. після смерті ОСОБА_6 , вбачається наявність заповіту та спадкоємця за заповітом, який впродовж шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, на підставі якої і було заведено зазначену спадкову справу, відтак є таким, що прийняв спадщину. В заявниці ОСОБА_1 не виникло право на спадщину на нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1 , за видачею свідоцтва про право на спадщину щодо якого вона зверталася. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке знаходиться у АДРЕСА_1 .

Предметом спору у даній цивільній справі є постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, за скасуванням якої позивачка звернулась до суду.

Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо нотаріусом обгрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно з частинами 1 та 3 статті 5 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року по справі №6-138цс13 також зробив правовий висновок про те, що відповідно до частин 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, то до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року.

Оскільки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на спадкові правовідносини, які виникли після її смерті поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Відповідно до ч.1, 2 ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 525 ЦК УРСР передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно

або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до положень ст.541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.542 ЦК УРСР до нотаріально посвідчених заповітів прирівнюються: 1) заповіти громадян, які перебувають на лікуванні в лікарнях, інших стаціонарних лікувально-профілактичних закладах, санаторіях або проживають у будинках для престарілих та інвалідів, посвідчені головними лікарями, їх заступниками по медичній частиині або черговими лікарями цих лікарень, лікувальних закладів, санаторіїв, а також директорами і головними лікарями зазначених будинків для престарілих та інвалідів.

Згідно ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Частинами 1,2 ст.549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 31.10.2023 витребувано у П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Із копії заповіту ОСОБА_6 , 1934 року народження, проживаючої в АДРЕСА_2 , який міститься у матеріалах спадкової справи №411/98, вбачається, що вона, на випадок своєї смерті, робить таке розпорядження: належний їй житловий будинок, прилеглу землю, господарські будівлі, що знаходяться у с. В`язова (хутір Оплітна) Жовківського району Львівської області, заповідає сину ОСОБА_2 .

Покликаючись на наявність заповіту після смерті ОСОБА_6 державним нотаріусом П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) №2584/02-17 від 07.09.2016. Підставою такої відмови стало те, що вчинення дії (видачі свідоцтва про право на спадщину за законом) суперечить законодавству України (п.1 ч.1 ст.49 Закону України «Про нотаріат»).

Позивач вважає дану постанову незаконною та такою, що підлягає до скасування.

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Частиною 2 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч.3 ст.49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови у її вчиненні.

Як вбачається з п. 9 ч. 1 ст.49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Перелік підстав для відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальних дій, зазначений у ст. 49 Закону України «Про нотаріат», не є вичерпним.

За наявності умов, передбачених ст.49 Закону України «Про нотаріат» на нотаріуса покладається завдання, по-перше, відмовити у вчиненні нотаріальної дії, якщо вона суперечить вимогам чинного законодавства; по-друге, обґрунтувати своє рішення на підставі норм чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до пп.1.2 п.1 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012р. за №282/20595, при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна.

Згідно з підпунктом 4.2, 4.12, 4.14, 4.17 пункту 4 глави 10 розділу ІІ вищевказаного Порядку, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус перевіряє наявність підстав для закликання до спадкування за законом осіб, які подали заяви про видачу свідоцтва, а також, докази: родинних та інших відносин спадкоємців зі спадкодавцем (свідоцтва органів реєстрації актів цивільного стану, повний витяг з реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису, копії актових записів, копії рішень суду, що набрали законної сили, про встановлення факту родинних та інших відносин); при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти; видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Тобто з зазначеного вбачається, що підставами для скасування нотаріальної дії є невідповідність здійснення такої дії чинному законодавству та порушення процедури її здійснення.

Позивачка, звертаючись до суду із позовною заявою про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, покликається на те, що відповідач ОСОБА_2 не проживав разом з спадкодавцем (заповідачем) ОСОБА_6 станом на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За змістом п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5 (в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

Суд не бере до уваги вищевказані доводи, оскільки вказане спростовується наявністю у матеріалах даної цивільної справи, а також у матеріалах спадкової справи №411/98, заведеної 12.06.1998 року після смерті ОСОБА_6 , копій справки з місця проживання про склад сім`ї та прописки, виданої Житлово-експлуатаційною конторою (ЖЕК) №210 та довідки форми №2 №120 від 28.01.2010, виданої ЛКП «Південне», відповідно до яких, зокрема, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Більш цього, проживання/непроживання ОСОБА_2 разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 до моменту її смерті у даному випадку жодного правового значення не мають, оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем за заповітом, а не спадкоємцем за законом, коли б мало значення проживання його разом з спадкодавцем на момент смерті за однією адресою.

Також, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як на підставу позову, покликаються на недоліки щодо форми складеного ОСОБА_6 заповіту, а відтак на нікчемність заповіту, однак такі твердження суд до уваги не бере, виходячи з наступного.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року в справі № 369/1913/17 (провадження № 61-12004св21) вказано, що: «право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)).

Окрім цього, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що наведені висновки зводяться до надмірного формалізму, порушують принципи приватного права, зокрема принцип свободи заповіту, складовою якого є необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29.01.2024 у справі № 369/7921/21).

Суд не бере також до уваги і твердження позивачки щодо порушення законодавства про складання заповіту, а саме того, що відповідач ОСОБА_2 разом з головним лікарем ЛМКЛШМД ОСОБА_4 прийшли до реанімації, де на той момент перебувала мати позивачки ОСОБА_6 у тяжкому стані та повідомили, що у відповідача ОСОБА_2 наявні документи, які необхідно підписати ОСОБА_6 , оскільки доказів вказаного позивачкою суду не надано.

Окрім цього, позивачка, звертаючись до суду з вказаним цивільним позовом, покликається на те, що ОСОБА_6 перед смертю знаходилась декілька днів у стані сопору та була більше тижня під впливом наркотичних медичних препаратів, а відтак у такому стані, в якому вона перебувала, не могла підписати заповіт, а головний лікар відповідно не мав права посвідчувати заповіт.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Однак при поданні позовної заяви та впродовж розгляду цивільної справи позивачка не скористалися своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував те, що ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати на час складання заповіту.

Окрім цього, суд враховує, що з клопотанням про призначення відповідної посмертної судової психіатричної експертизи жодна із сторін, в тому числі сторона позивача не зверталися. Самі лише доводи позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 про те, що заповіт був підписаний не померлою ОСОБА_6 , або підписаний у стані, в якому вона не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними, суд не приймає до уваги, оскільки позивачка, як на підставу скасування постанови державного нотаріуса, покликається, зокрема й на те, що померла не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати.

Також, судом встановлено, що заповіт, складений ОСОБА_6 , оскаржувався позивачкою ОСОБА_1 та третьою особою ОСОБА_1 у судовому порядку.

Так, рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 13.10.2021 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , П`ята Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_6 , який посвідчено головним лікарем швидкої медичної допомоги м. Львова п. ОСОБА_4 в реанімації у 1998 році.

Постановою Львівського апеляційного суду від 05.07.2022 апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 залишено без задоволення; заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05.01.2023 касаційну скаргу на заочне рішення Жовківського районного суду Львівської області від 13 жовтня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 05.07.2022 у справі №444/2368/19 визнано неподаною та повернуто скаржникам.

Отже, судами було встановлено законність оскаржуваного заповіту, складеного ОСОБА_6 , яким вона на випадок своєї смерті заповіла житловий будинок, прилеглу землю, господарські будівлі, що знаходяться у с. В`язова (хутір Оплітна) Жовківського району Львівської області, ОСОБА_2 , а відтак у даному випадку мало місце спадкування ОСОБА_2 спадкового майна, яке належало ОСОБА_6 , за заповітом.

Як вбачається з матеріалів справи 24.09.2024 від ОСОБА_1 до суду надійшли письмові пояснення, до яких нею долучено фото аркушів історії хвороби ОСОБА_6 (титульна сторінка і щоденники двох останніх днів життя) та шкалу ком Глазго.

Вирішуючи питання про прийняття зазначених доказів, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч.1,2 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною п`ятою ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до ч.4 ст.83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно ч.8 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч.1 ст.127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Окрім цього, відповідно до ч.9 ст.83 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Ч.5 цієї статті визначено, що учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Відтак, копії будь-яких документів мають засвідчувати їх дійсність, оскільки мають бути виготовлені виключно з оригіналів цих документів.

Вказуючи на належність засвідчення копії суд зазначає, що ксерокопія має бути належної якості, щоб на ній можна було прочитати весь текст документа, чітко було видно всі реквізити, поля документа не було порушено, з відміткою про засвідчення копії документа, особою, яка його посвідчує, яка складається: зі слів "Згідно з оригіналом", назви та особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису, та печатки (для нотаріального завірених копій, копій, що подаються адвокатом як представником (за наявності такої печатки), чи які подаються юридичними особами публічного та приватного права).

Разом з тим, позивачка, подаючи до суду через більш, як 4 роки після звернення до суду з позовною заявою, докази, не обґрунтувала неможливість подання такий у визначений законом строк з причин, що не залежали від неї, з клопотанням про поновлення вказаного строку до суду не звернулась, не надала суду підтвердження надсилання (надання) копій поданих доказів іншим учасникам справи, а також не виконала вимог закону щодо порядку засвідчення копій поданих до суду доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд не приймає до уваги подані 24.09.2024 ОСОБА_1 докази.

Окрім цього, ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 04.03.2024 за клопотанням позивачки ОСОБА_1 витребувано у Львівського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію аркуша Книги реєстрації заповітів Львівської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, в якій під №1 у 1998 році був зареєстрований заповіт ОСОБА_6 , 1934 року народження.

Згідно відповіді Львівського державного нотаріального архіву №814/01-30 від 26.03.2024 Книга реєстрації заповітів Львівської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, в якій під №1 у 1998 році був зареєстрований заповіт від імені ОСОБА_6 , на зберіганні у Львівському державному нотаріальному архіві не знаходиться. На державне зберігання до Львівського державного нотаріального архіву передані нотаріальні документи державних нотаріальних контор м.Львова та Львівської області, а також приватних нотаріусів, які звершили нотаріальну діяльність.

Суд не погоджується з твердженнями позивачки, що запис про реєстрацію заповіту ОСОБА_6 не вносився до Книги реєстрації заповітів ЛМКЛШМД, оскільки сама по собі відсутність у Львівському державному нотаріальному архіві такої книги не може свідчити взагалі про невнесення відповідного запису про реєстрацію заповіту до такої Книги.

Інші доводи, наведені позивачкою ОСОБА_1 впродовж розгляду даної цивільної справи, зокрема щодо сімейних відносин, які склались з відповідачем ОСОБА_2 , судом до уваги не беруться, оскільки такі не стосуються предмета спору, а відтак судом і не надавалась оцінка таким.

Таким чином, розглянувши справу в межах позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки такі не доведені позивачкою належними та допустими доказами, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, так як позивачкою не доведено, що нотаріусом було допущено порушення норм Закону України «Про нотаріат» при винесенні оскаржуваної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії (про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням всіх обставин справи, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено протиправність (незаконність) дій державного нотаріуса при винесенні оскаржуваної постанови, а відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення з підстав та мотивів, викладених вище.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у разі відмови в позові, судові витрати покладаються на позивача, а відтак підстав для присудження на користь позивача з відповідача судового збору суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: П`ята Львівська державна нотаріальна контора, , адреса: м.Львів, вул.Ген. Т. Чупринки, буд.69.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , останнє відоме зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення виготовлено 07.10.2024.

Суддя Ю.С. Марків