Провадження № 22-ц/812/1013/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 вересня 2024 року м. Миколаїв

справа № 469/490/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Колосовою О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, за апеляційною скаргою Миколаївської обласної прокуратури на рішення Березанського районного суду Миколаївської області, ухвалене 25 квітня 2024 року під головуванням судді Тавлуя В.В., повний текст судового рішення складений 06 травня 2024 року,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

В обґрунтування позову прокурор посилався на те, що на підставі направлення на рейдову перевірку від 01 квітня 2019 року старшими державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області 02 квітня 2019 року на пересувному пункті габаритно-вагового контролю на 210 км + 450 м а/д Н-11 "Київ-Одеса" проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки VOLVOFH12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом CIMC реєстраційний номер НОМЕР_2 . За результатами проведеного контролю складено акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 025774 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 047314. Так габаритно-ваговим контролем зафiксовано, що повна маса автомобiля марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом CIMC реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здiйснював перевезення вантажу становила 59,95 т, при нормативно допyстимих 44 т, ocьoвi навантаження 7,335 т /18,035 т /11,430 т /10,885 т /12,260 т, тобто навантаження на одиночну вісь 18,04 т. при нормативно допустимих 11 т, та на строєну вісь 34,58т, при нормативно допустимих 24 т. Згідно зі свідоцтвами про реєстрацію транспортних засобів, автомобіль марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_3 належить ОСОБА_1 . За кермом даного автомобіля перебував водій ОСОБА_2 та згідно наданої ним товарно-транспорної накладної від 01.04.2019 року № 490042 на вказаному транспортному засобі здійснювалося перевезення вантажу «кукурудза» з пункту навантаження с. Іванівка, Уманський район, Черкаської області до пункту розвантаження смт. Голованівськ, Голованівський район, Кіровоградської області.

Враховуючи зазначені положення нормативно-правових актів державним інспектором виконано розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 02.04.2019 № 463 до акту від 02.04.2019 №025774 та нарахована плата у розмірі 1612,68 євро, що за курсом Національного банку України станом на 02 квітня 2019 року складає 49 270 грн 05 коп. За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за актом від 02.04.2019 року №127510, заступником начальника Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області постановою від 26 травня 2019 року № 121102 на ОСОБА_1 накладено адміністративно-господарський штраф в сумі 1700 грн., який було сплачено в межах виконавчого провадження 10 вересня 2019 року

Прокурор зазначає, що зважаючи на те, що визначена уповноваженим органом плата за проїзд вiдповiдачем в добровiльному порядку i в установленi строки не сплачена, вона набуває статусу заборгованостi та вiдтак пiдлягає стягненню у судовому порядку.

Посилаючись на наведені обставини, прокурор просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні в сумі 49 270 грн 05 коп.

У відзиві на позовну заяву представник ОСОБА_1 адвокат Сафронов Ю.І. - просив відмовити у задоволенні позову. Зазначав, що згідно товарно-транспортної накладної №490042 від 01.04.2019р., яка міститься в матеріалах справи та надавалася працівникам Управління Укртрансбезпеки в Черкаській області під час перевірки, автомобільним перевізником зазначена ОСОБА_3 , тобто інша ніж відповідач особа. Однак працівники Управління трансбезпеки в Черкаській області при встановленні перевізника в спірних правовідносинах обмежились лише дослідженням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , що призвело до неправомірного складення розрахунку № 463 відносно відповідачки. При цьому під час нарахування їй плати за проїзд вищевказані працівники не звернули уваги, що напівпричеп CIMC д/нВЕ9400ХО зареєстрований за іншою особою ОСОБА_4 , якому вона передала свій транспортний засіб тягач марки VOLVO НОМЕР_3 та який використував вказаний транспортний засіб в той період. Крім того, як вказав адвокат Сафронов Ю.І., згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 починаючи з 2020 року здійснює підприємницьку діяльність з основним видом діяльності 77.12 Надання в оренду вантажних автомобілів. А оскільки в даному перевезенні вантажу 02 квітня 2019 року транспортний засіб використовувала інша особа, то притягнення ОСОБА_1 до відповідальності в якості перевізника за порушення законодавства в сфері автомобільного транспорту та визначення грошових зобов`язань є протиправним, що відповідає висновку Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2023 року у справі № 240/22448/22. Також зазначав, що позивачем не доведено, якими саме вагами проводилось зважування спірного транспортного засобу та який відсоток похибки ваг, так довідка 047314 не містить будь-яких характеристик зважувального обладнання, а наданий талон № 074 від 02.04.2019 року не містить жодних посилань на засіб вимірювальної техніки та взагалі пункт проведення вагового контролю. Враховуючи викладене, вважає, що визначення вагових параметрів було здійснено з порушенням положень Порядку № 879, а отримані в результаті зважування дані не можуть вважатися достовірними. Крім того, розрахунок виконано працівниками Укртансбезпеки з порушенням п. 30, 31-1 Порядку № 879, оскільки під час розрахунку державним інспектором неправильно визначено відстань та невірно застосована ставка плати за кожен кілометр відстані для перевищення загальної маси транспортних засобів та допустимих осьових навантажень на строєну вісь транспортного засобу, що призвело до невірного визначення суми плати для проїзду великовагового транспортного засобу в цілому. Представник відповідача також зазначає, що починаючи з лютого 2022 року скасовано нарахування плати в євро за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, якщо рух здійснюється без відповідного дозволу та обов`язок внесення такої плати протягом тридцяти днів, отже до відповідача не може бути застосована господарська-правова відповідальність на підставі положення нормативно-правового акту, який на момент розгляду втратив чинність. Крім того, на думку представника відповідача, Укртрансбезпека не є належним позивачем у справі, що виключає також можливість участі прокурора в якості позивача у спірних правовідносинах. Також представником ОСОБА_1 була подана заява про застосування позовної давності.

У відповіді на відзив прокурор зазначає, що жодних заперечень та зауважень щодо документів, якими було оформлено габаритно-ваговий контроль водій ОСОБА_2 не висловив, а значить відповідальним за здійснення плати за проїзд великовагового транспортного засобу є власник. Товарно-транспортна накладна не є документом, що підтверджує особу перевізника та не засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах. Посилання відповідача на правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2023 року у справі №240/22448/20 не є релевантним, оскільки правовідносини у даній справі не є подібними. Так у справі № 240/22448/20 встановлено, що уповноваженими особами органу контролю хибно встановлено особу перевізника виключно зі слів водія транспортного засобу. При цьому у п. 28 колегія суддів дійшла висновку, що визначити автомобільного перевізника можна на основі документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу. Однак у даній справі представником відповідача не надано документів, якими підтверджується укладення договору перевезення вантажу та про їх існування не зауважено водієм під час рейдової перевірки. Також прокурор вважає необґрунтованими посилання на те, що довідка №047314 не відповідає вимогам чинного законодавства та є неналежним та допустимим доказом, оскільки зважування здійснювалось належною вимірювальною технікою, яка пройшла повірку та має відповідне свідоцтво та копія зазначеного свідоцтва долучена до позовної заяви, а затверджена наказом Мінстерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України форма довідки не містить граф для відображення вагів, марки моделі, характеристик тощо. Крім того, під час перевірки водієм не висловлено зауважень щодо зважувального обладнання, а відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували факт несправності вагового обладнання. Також прокурор зазначає, що плату за проїзд нараховано за проходження всього маршруту згідно наданої товарно-транспортної накладної, що відповідає вимогам встановленим Порядком № 879, транспортний засіб відповідача перевозив подільний вантаж «кукурудзу» не в контейнері. З огляду на викладене, наведені відповідачем аргументи не спростовують доказової сили долученим до позовної заяви документам. Прокурор звертає увагу, що штраф та оплата за проїзд є окремими видами відповідальності та мають окремий порядок накладення та не є взаємовиключними. Укртрансбезпека є належним позивачем, а відсутність на момент виникнення спірних правовідносин, повноважень у позивача на стягнення плати за проїзд в судовому порядку не перешкоджає прокурору представляти інтереси держави в особі відповідного органу. Правомірність звернення прокурора в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки з аналогічних підстав вказано в постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справах № 926/16/19 та № 917/210/19, а тому позиція відповідача є безпідставною.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, зокрема, за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм покладається виключно на автомобільних перевізників, а не на власників транспортного засобу. Отже, оскільки в спірному перевезенні вантажу ОСОБА_1 не була перевізником, а значить не є зобов`язаною за даним позовом особою.

В апеляційній скарзі перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури просив скасувати рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апелянт зазначав, що судом на підставі свідчень ОСОБА_4 було зроблено висновок, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є перевізником у спірних правовідносинах, проте прийшовши до висновку, що ПП «Лагуна» є перевізником вантажу, суд не перевірив, чи використовувався транспортний засіб ймовірним перевізником на законних підставах. Так, на момент виявлення порушення та нарахування плати (02.04.2019) відповідачка не мала статусу фізичної особи-підприємця та відповідно договір оренди належного їй транспортного засобу мав бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений. Відповідно укладений без дотримання зазначених вимог між відповідачкою та ОСОБА_5 усний правочин є нікчемним та відповідно до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків. Також ні відповідачем, ні її представником, ні свідком ОСОБА_4 не надано суду доказів наявності реєстраційного талону для підтвердження правомірності використання транспортного засобу. А наявність у товарно-транспортній накладній від 01.04.2019 року даних про перевізника ПП «Лагуна» також жодним чином не засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах. Відтак висновок суду першої інстанції про те, що перевізником є ПП «Лагуна» прийнятий без належних та допустимих доказів, за неправильного застосування норм матеріального права. Натомість відповідач є власником великовагового транспортного засобу, а тому саме вона має сплатити визначену суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, що відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 920/50/19, від 03 квітня 2019 року у справі № 753/16525/16-ц, від 01 листопада 2021 року у справі № 916/2727/20, від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20, від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16. Більш того у справі № 676/6985/19 Верховний Суд виснував, що покладення на власника транспортного засобу тягаря відповідальності за порушення вимог щодо здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень транспортним засобом презюмується. Водночас наведені правові висновки Верховного Суду в порушення вимог ст. 263 ЦПК України судом першої інстанції не було враховано. Натомість зазначені судом в оскаржуваному рішенні висновки Верховного Суду не є релевантними у даній справі, оскільки стосувались правовідносин, у яких договори про користування транспортними засобами були оформлені у порядку, визначеному законодавством, тобто не є подібними спірним правовідносинам за суб`єктним складом. Крім того, поза увагою суду також залишилось суперечливість показів свідка ОСОБА_4 та взагалі невірно відображено його пояснення у судовому рішенні, з показів свідка неможливо встановити дійсні обставини справи, що з урахуванням вимог ст. 79 ЦПК України виключає їх як достовірні докази. Не є зазначені свідчення і допустимим доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України, оскільки факт перебування транспортного засобу у законному користуванні перевізника має бути підтверджений нотаріально посвідченим договором. Таким чином, на думку прокурора, аналіз всіх доказів в сукупності дають змогу дійти висновку, що саме ОСОБА_1 є належним відповідачем у справі. Проте, вказане проігноровано судом та взято до уваги виключно покази свідка, які не є допустимими та достовірними. Також прокурор зазначає, що оскільки судом у спірних правовідносинах підтверджено факт наявності підстав для нарахування плати за проїзд великоваговим транспортом, то арифметичні помилки у розрахунку її розміру не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

В судовому засіданні у суді апеляційної інстанції прокурор Кадєєва А.П. та представник Укртрансбезпеки Пугач Л.М. підтримали доводи і вимоги апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Сафронов Ю.І. в судове засідання не з`явились, про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ОСОБА_1 (а.с. 236) та довідкою про доставку електронного листа адвокату Сафронову Ю.І. (а.с. 234 зв.), клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

За таких обставин, врахувавши думку прокурора та представника Укртрансбезпеки, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності нез`явившихся учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 02 квітня 2019 року на підставі направлення на рейдову перевірку від 01.04.2019 року старшими державними інспекторами Управління Укртрансбезпеки у Черкаській області на пересувному пункті габаритно-вагового контролю на 210 км + 450 м а/д Н-11 "Київ-Одеса" проведено габаритно-ваговий контроль вантажного автомобіля марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом CIMC реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.13-15, 26-29).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_5 від 13.09.2018 року, вантажний спеціалізований сідловий тягач марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 належить відповідачці ОСОБА_1 (а.с.25).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу серія НОМЕР_6 від 05.03.2019р., напівпричіп спеціалізований -контейнеровоз, реєстраційний номер НОМЕР_2 належить ОСОБА_4 (а.с.25).

При здійсненні габаритно-вагового контролю використовувався прилад автоматичний для зважування дорожніх транспортних засобів у русі 030Т-АS2-РWIА, заводський номер НОМЕР_7 (свідоцтво про повірку засобу вимірювальної техніки від 22.02.2019 № 35-02/5373, чинне до 22.02.2020) (а.с.30-31).

Габаритно-ваговим контролем зафiксовано порушення: повна маса автомобiля марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом CIMC реєстраційний номер НОМЕР_2 , який здiйснював перевезення вантажу становила 59,95 т, при нормативно допyстимих 44 т, ocьoвi навантаження на одиночну вісь 18,035 т при нормативно допустимих 11 т, та на строєну вісь 34,58 т, при нормативно допустимих 24 т. (а.с.14).

За кермом даного транспорту перебував водiй ОСОБА_2 та згiдно наданої ним товарно-транспортної накладної вiд 01.04.2019 року за №490042 (а.с.24) на вказаному транспортному засобi перевізником ЧП «ЛАГУНА» здійснювалося перевезення вантажу «кукурудза» з пункту навантаження - с.Іванівка, Уманський р-н, Черкаської області, до пункту розвантаження - смт. Голованівськ, Голованівський р-н, Кіровоградської обл.

За результатами проведеного габаритно-вагового контролю 02.04.2019 складено Акт про проведення перевірки вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом №127510 (а.с.13), Акт про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів № 025774 та довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю № 047314 (а.с.14).

Того ж дня інспектором виконано Розрахунок плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування від 02.04.2019 №463 до акту від 02.04.2019 №025774 та нарахована ОСОБА_1 плата у розмірі 1612,68 євро (а.с.16).

За результатами розгляду справи про порушення законодавства про автомобільний транспорт за актом від 02.04.2019 рок №127510, заступником начальника Управління Укртрансбезпеки у Миколаївській області Постановою від 16.05.2019 року №121102 на ОСОБА_1 накладено адміністративно-господарський штраф в сумі 1700 грн. (а.с.38), який було сплачено в межах виконавчого провадження 10.09.2019 р. (а.с.44-45).

21.11.2022 року відділом державного нагляду (контролю) в Черкаській області Державної служби України з безпеки на транспорті відповідачці направлено лист за вих. №42066/4.3/24-22 про необхідність внесення плати за проїзд, що був нею отриманий 03.01.2023 року (а.с.18-23), проте оплата ОСОБА_1 не була здійснена, що слугувало підставою звернення до суду прокурора з даним позовом в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо помилковості тверджень відповідача про відсутність підстав для здійснення представництва прокуратурою інтересів держави у спірних правовідносинах.

Так, згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

З урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу стосовно рівноправності сторін судового провадження зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Отже, прокурор може представляти інтереси держави у суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави у суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Положення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України відсилає до спеціального закону, яким має бути визначено виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким законом є Закон України "Про прокуратуру", відповідно до частини третьої статті 23 якого прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Аналіз частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру" дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

В обґрунтування підстав для звернення до суду з даним позовом в інтересах Державної служби України з безпеки на транспорті прокурором зазначено, що вказаним органом, який має необхідні повноваження у спірних правовідносинах, самостійно не вчинялися дії, спрямовані на захист економічних інтересів держави в частині надходження коштів до Державного бюджету України, що були порушені внаслідок несплати відповідачем плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування великоваговим транспортним засобом.

Неналежне здійснення Укртрансбезпекою захисту інтересів держави в суді, що підтверджується, зокрема листом Миколаївської обласної прокуратури № 50.1499 вих-23 від 28.03.2023 року, адресований Укртрансбезпеці, в якому прокуратура просила повідомити чи вживаються заходи представницького характеру щодо стягнення коштів; листом Укртрансбезпеки від 23.11.2022 року №140/43/23-22, яким повідомлено прокуратуру про вжиті заходи та відсутність фінансування самостійно ініціювати судовий спір.

07.04.2023 року прокуратурою надіслано на адресу Укртрансбезпеки повідомлення №51-75-1367 вих. 23 від 22.03.2023 року в порядку ч.4 ст.23 Закону України "Про прокуратуру" про підготовку позовної заяви та направлення її до суду.

Пред`явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) викликано захистом інтересів держави щодо завдання матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування, порядок визначення таких збитків врегульовано, у тому числі Порядком № 879, який є чинним. Відповідно до п. 27 ст.5 Положення про Державну службу з безпеки на транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 102 від 11.02.2015 (в редакції на час звернення до суду із даним позовом) Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює стягнення, у тому числі в судовому порядку, плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування. Отже, Укртрансбезпека в силу п. 27 ст. 5 Положення може бути позивачем в суді, а відтак, за наявності документального підтвердження факту нездійснення вказаним органом захисту інтересів держави в суді прокурор правомірно звернувся до суду із даним позовом та підтвердив наявність підстав для представництва.

Щодо розгляду справи по суті.

Згідно із статтею 33 Закону України "Про автомобільні дороги" від 08 вересня 2005 року №2862-IV рух транспортних засобів, навантаження на вісь, загальна маса або габарити яких перевищують норми, встановлені державними стандартами та нормативно-правовими актами, дозволяється за погодженнями з відповідними органами у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 2 статті 29 Закону України "Про дорожній рух" від 30 червня 1993 року №3353-XII з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

Так Засади організації та діяльності автомобільного транспорту визначені в Законі України від 05 квітня 2001 року № 2344-III "Про автомобільний транспорт" (далі - Закон № 2344-III).

Згідно з частиною четвертою статті 48 Закону № 2344-III, у разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов`язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових (великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Порядок видачі дозволу на участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, та розмір плати за його отримання встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок здійснення габаритно-вагового контролю та справляння плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, вагові та/або габаритні параметри яких перевищують нормативні, затверджено постановою Кабінету Міністрів України №879 від 27 червня 2007 року "Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування" (далі - Порядок №879).

Відповідно до підпункту 4 пункту 2 Порядку №879 (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) габаритно-ваговий контроль - контроль за проїздом великовагових та/або великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, який включає перевірку відповідності габаритно-вагових параметрів таких транспортних засобів установленим законодавством параметрам і нормам, наявності дозволу на рух за визначеними маршрутами, а також дотримання визначених у дозволі умов та режиму руху транспортних засобів.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку № 879 габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування здійснюється Укртрансбезпекою, її територіальними органами та уповноваженими підрозділами Національної поліції. Робота пунктів габаритно-вагового контролю в частині організації та проведення робіт із зважування транспортних засобів забезпечується Укртрансбезпекою, її територіальними органами, службами автомобільних доріг в Автономній Республіці Крим, областях та м. Севастополі і підприємствами, визначеними в установленому законодавством порядку. Власники (балансоутримувачі) пунктів габаритно-вагового контролю здійснюють фінансування робіт (послуг) з їх утримання, обслуговування та забезпечення функціонування.

Відповідно до пункту 23 Порядку № 879 власник великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу або уповноважена ним особа має право привести габаритно-вагові параметри транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами шляхом часткового розвантаження, перевантаження на інший транспортний засіб або у будь-який інший спосіб.

Згідно з пунктом 28 Порядку № 879 плата за проїзд автомобільними дорогами загального користування великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу вноситься перевізником за затвердженими ставками виходячи з вагових та/або габаритних параметрів транспортного засобу, протяжності маршруту, кількості перевезень.

З аналізу наведених норм слідує, що з метою збереження автомобільних доріг, вулиць та залізничних переїздів участь у дорожньому русі транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, допускається за наявності дозволу на участь у дорожньому русі таких транспортних засобів.

Пунктами 30, 31 Порядку № 879 встановлено, що плата за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу справляється за встановленими ставками залежно від маси такого транспортного засобу, навантаження на вісь (осі), габаритів та протяжності маршруту за формулою

П = (Рзм + Рнв + Рг) х В,

де П - розмір плати за проїзд;

Рзм - розмір плати за перевищення загальної маси транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

Рнв - розмір плати за перевищення навантаження на вісь (осі) (за одиничну + за здвоєну + за строєну) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

Рг - розмір плати за перевищення габаритів (за висоту + за ширину + за довжину) транспортного засобу за 1 кілометр проїзду;

В - відстань перевезення, кілометрів.

Осі вважаються здвоєними або строєними, якщо відстань між зближеними (суміжними) осями не перевищує 2,5 метра.

При визначенні розміру плати за проїзд транспортних засобів з осьовим сполученням більше трьох береться до рахунку схема, що спричиняє більші руйнування доріг з комбінацій одно-, двох- та трьохосьових сполучень, а найбільша сума навантаження на суміжні осі припадає на максимальну колісну формулу.

Для строєних осей з одиночними шинами плата за перевищення допустимих навантажень на вісь (осі) збільшується у два рази.

Відповідно до пункту 31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру:

до 10 відсотків - у подвійному розмірі;

на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі;

більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.

У разі перевищення кількох нормативів вагових або габаритних параметрів плата за проїзд визначається виходячи з параметру з найбільшим перевищенням.

Перевізник зобов`язаний протягом 30 календарних днів з моменту визначення плати внести її та повідомити про це відповідний територіальний орган Укртрансбезпеки.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що рух автомобiля марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з напівпричепом CIMC реєстраційний номер НОМЕР_2 здійснювався без відповідного дозволу та без внесення плати за проїзд.

Також судом першої інстанції була надана вірна оцінка доводам представника відповідачки у відзиві на позовну заяву про те, що в довідці №047314 від 02.04.2019 року відсутні будь-які характеристики зважувального обладнання, та судом обґрунтовано встановлено, що габаритно-ваговий контроль транспортного засобу відповідача здійснювався технічним засобом, що пройшов повірку та має відповідне свідоцтво про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки, у зв`язку із чим є придатним до застосування. При цьому суд правильно виходив з того, що затверджена наказом Міністерства інфраструктури України та Міністерства внутрішніх справ України 10.12.2013 р №1007/1207 форма довідки не містить граф для відображення вагів, марки, моделі, характеристик тощо. Крім того, присутній під час рейдової перевірки та здійсненні габаритно-вагового контролю водій в акті проведення перевірки додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт та акті про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів не зазначав про використання несправних ваг, ненадання на його вимогу документів щодо повірки (метрологічної атестації) зважувального обладнання.

Колегія суддів також вважає правильним висновок суду щодо безпідставності доводів представника відповідачки про те, що розрахунок плати за проїзд повинен здійснюватися, виходячи з пройденої транспортним засобом відстані 15,0 км, що підтверджується інформацією з Інтернет Google Maps.

При цьому суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідно до абз.1 п.31-1 Порядку № 879 якщо рух здійснюється без відповідного дозволу або внесення плати за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу, така плата визначається за пройдену частину маршруту по території України або за частину, яку перевізник має намір проїхати, у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру: до 10 відсотків - у подвійному розмірі; на 10-40 відсотків - у потрійному розмірі; більше як на 40 відсотків - у п`ятикратному розмірі.

Судом встановлено, що згідно з товарно-транспортною накладною №490042 від 01.04.2019 року транспортний засіб виконував перевезення вантажу з с.Іванівка Уманського району до м.Голованівськ Кіровоградської області, відстань між вищевказаними пунктами становить 79 км, тобто державним інспектором під час розрахунку взято за основу відстань від пункту навантаження (відправлення) до пункту призначення, тобто відстань, яку перевізник мав намір проїхати, що підтверджується ТТН.

Зміст і призначення закріпленої у Порядку № 879 плати за проїзд великоваговим транспортним засобом полягає насамперед у відшкодуванні матеріальних збитків державі внаслідок руйнування автомобільних доріг загального користування.

Матеріали справи не містять доказів приведення вагових параметрів транспортного засобу у відповідність з установленими нормативами та проведення повторного габаритно-вагового контролю відповідно до положень п. 22-24 Порядку № 879, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність дій державного інспектора Укртрансбезпеки щодо застосування визначеної згідно ТТН відстані, яку мав намір проїхати транспортний засіб, що відповідає положенням п. 31-1 Порядку № 879.

Разом із тим колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із його пред`явленням до неналежного відповідача.

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі перевищення нормативу хоча б одного вагового або габаритного параметру плату за проїзд великовагового та/або великогабаритного транспортного засобу має вносити саме перевізник, яким у товарно-транспортній накладній було зазначено ПП "ЛАГУНА".

Проте колегія суддів вважає, що такого висновку суд першої інстанції дійшов за недоведеністю обставин, які суд помилково визнавав встановленими.

Так, згідно зі статтею 1 Закону № 2344-III автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами; вантажні перевезення - перевезення вантажів вантажними автомобілями.

Відповідно до вимог частини першої та другої статті 48 Закону № 2344-III автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Верховний Суд у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 676/6985/19 виснував, що покладання на власника транспортного засобу тягаря відповідальності за порушення вимог щодо здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень транспортним засобом презюмується. При цьому Верховний Суд виходив з того, що тлумачення норм Закону № 2344-III, Порядку № 879 свідчить, що за загальним правилом саме власник транспортного засобу має нести цивільно-правову відповідальність у виді плати за проїзд автомобільними дорогами загального користування транспортного засобу, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні. Спростувати цю презумпцію має власник транспортного засобу, надавши відповідні докази, які б дали можливість визначити правову природу відносин, що виникли між ним та водієм транспортного засобу або особою, зазначеною перевізником. У протилежному випадку саме власник великогабаритного транспортного засобу має сплатити визначену Управлінням «Укртрансбезпеки» суму плати за проїзд автомобільними дорогами транспортного засобу, вагові параметри якого перевищують нормативні, оскільки саме його транспортний засіб завдає шкоди автомобільним дорогам внаслідок такого перевищення.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 819/1381/16, від 10 листопада 2021 року у справі № 747/45/20.

У справі, що переглядається в апеляційному порядку ОСОБА_1 не довела, що перевізником є ПП «Лагуна», на надавши належні, допустимі та достатні докази існування яких-небудь цивільно-правових відносин з вказаним підприємством.

Так, пояснення свідка ОСОБА_4 не є належним та допустимим доказом таких правовідносин у розумінні ст. 77, 78 ЦПК України. Не доводять існування правовідносин із ПП «Лагуна» і саме по собі зазначення цього підприємства (без яких-небудь ідентифікуючих ознак, зокрема коду ЄДРПОУ) у якості перевізника у товарно-транспортній накладній вiд 01.04.2019 року за №490042.

З огляду на викладене покладання на відповідачку ОСОБА_1 як власника автомобiля марки VOLVO FH 12, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тягаря відповідальності за порушення вимог щодо здійснення перевезення вантажу з перевищенням вагових обмежень транспортним засобом - правомірним.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що зазначені судом в оскаржуваному рішенні висновки Верховного Суду не є релевантними у даній справі, оскільки стосувались правовідносин, у яких договори про користування транспортними засобами були оформлені у порядку, визначеному законодавством.

Так, у справі № 600/1407/22-а (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.06.2023 року) предметом судового розгляду був спір за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу державного нагляду (контролю) у Чернівецькій області Державної служби з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування до ФОП ОСОБА_1 адміністративно-господарського штрафу, що розглядався за правилами адміністративного судочинства. До того ж у цій справі судами було встановлено, що транспортний засіб передано позивачем в оренду ТОВ "Бетонний завод "Кубометр", договір оренди є чинним, недійсним не визнавався, тому саме наймач ТОВ "Бетонний завод "Кубометр" є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-ІІІ в межах спірних правовідносин, а не позивач, тоді як адміністративно-господарські штрафи за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються до автомобільних перевізників.

У справах №640/39442/21 та № 560/514/22 (постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 01.06.2023 року та від 06.07.2023 року) з аналогічними предметами спору як у справі № 600/1407/22-а Верховний Суд дійшов подібних висновків. При цьому судами у справі №640/39442/21 було встановлено, що між позивачем та ТОВ "СТРІТ КОМПАНІ" укладено нотаріально посвідчений договір оренди транспортних засобів, а у справі № 560/514/22 що згідно з актом прийому-передачі автомобіля до договору позички позивач передав, а ТОВ "Поділля-Техпостач" прийняло транспортний засіб, до того ж водій транспортного засобу є працівником зазначеного Товариства.

Тобто, обставини, що були встановлені у вказаних справах Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, є відмінними від обставин, що були встановлені у справі, яка переглядається в апеляційному порядку.

Також суд першої інстанції помилково посилався на правові позиції Великої Палати Верховного Суду у справах №926/16/19, №917/210/19.

Так, господарська справа №926/16/19 була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду для вирішення питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, щодо предметної юрисдикції спору. У постанові від 12.02.2020 року Велика Палата Верховного Суду виснувала, що спір за позовом Прокурора в інтересах держави в особі Укртрансбезпеки до ПБВП "Новобуд-М" (яка є власником траспортного засобу) про стягнення з нього плати за проїзд великовагового транспорту автомобільними дорогами загального користування в дохід Державного бюджету України підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов`язаний з вирішенням питання щодо стягнення коштів.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.02.2020 року у господарській справі №917/210/19.

Отже викладені висновки Великої Палати стосуються юрисдикції спорів.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що саме з відповідачки підлягає стягненню плата за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування.

При цьому колегія суддів враховує, що пунктами 37, 41 Порядку № 879 визначено, що учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством, а дії або бездіяльність учасників відносин у сфері габаритно-вагового контролю можуть бути оскаржені в установленому порядку.

Між тим відповідачкою не було надано жодних доказів на спростування факту перевищення нормативно-вагових параметрів транспортним засобом та доказів оскарження в установленому порядку дій Укртрансбезпеки щодо фіксування правопорушення та нарахування стягуваної суми збитків.

Разом із тим, оскільки нарахована відповідачці 02 квітня 2019 року плата за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування у розмірі 1612,68 євро в порушення вимог Порядку № 879 була розрахована невірно, тоді як виходячи з офіційного курсу гривні, встановленого Національним банком України станом на 02 квітня 2019 року така плата складає 48 720 грн 84 коп., то позов підлягає частковому задоволенню.

Щодо заяви представника ОСОБА_1 про застосування позовної заяви, то слід зазначити наступне.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦПК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Така заява була подана представником відповідачки адвокатом Сафроновим Ю.І.

Разом із тим, вирішуючи вказану заяву, апеляційний суд вважає, що строк на звернення з даним позовом до суду не пропущений.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

На підставі частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, у справі, що переглядається, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів довідалася або могла довідатися про порушення прав або законних інтересів.

Отже перебіг позовної давності за заявленими прокурором вимогами починається з 02 квітня 2019 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (зі змінами) було запроваджено карантин на всій території України з 12 березня 2020 року. У подальшому термін дії карантину неоднаразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX) було внесено зміни до законодавчих актів та зазначено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину. Зокрема цим Законом розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України було доповнено пунктом 12, який містить вищезазначені положення. Вказаний Закон України набрав чинності 02 квітня 2020 року.

У постановах Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 та від 20 квітня 2023 року у справі № 728/1765/21 зазначено, що "у пункті 12 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)".

Отже, на час набрання чинності Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX передбачений ст. 257 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності ще не сплив та був продовжений на строк дії карантину.

До суду прокурор звернувся з даним позовом 13 квітня 2023 року - під час дії карантину, який був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".

За таких обставин колегія суддів не може погодитись із доводами представника відповідачки про подання позову із пропуском позовної давності.

З огляду на вищевикладене, оскаржуване рішення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь Миколаївської окружної прокуратури підлягає стягненню відшкодування судового збору за позовну заяву і апеляційну скаргу в загальному розмірі 5 904 грн 80 коп. (2 684 грн 00 коп. + 3 220 грн 80 коп.).

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 25 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов заступника керівника Миколаївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід державного бюджету України плату за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, в розмірі 48 720 грн 84 коп. (сорок вісім тисяч сімсот двадцять гривень вісімдесят чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Миколаївської окружної прокуратури відшкодування судового збору за позовну заяву і апеляційну скаргу в розмірі 5 904 грн 80 коп. (п`ять тисяч дев`ятсот чотири гривні вісімдесят копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку, передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.В Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року