ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 206/1906/23

провадження № 61-9613 св 24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 ,

відповідач - Дніпровська міська рада,

треті особи: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану

у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Одеса),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року в складі судді

Маштак К. С. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня

2024 року в складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний

представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Самарський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту проживання однією

сім`єю без реєстрації шлюбу, встановлення факту батьківства, визнання права користування житловим приміщенням та заборони чинити перешкоди

в користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що її рідний син - ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Дніпрі. У свідоцтві про народження сина

є запис про матір - вона, ОСОБА_1 , та запис про батька - ОСОБА_3 , який зроблений відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері у закладі охорони здоров`я. Фактично біологічним батьком її сина був

ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Дніпрі, та з яким вона проживала за його постійним місцем реєстрації і проживання однією сім`єю

без реєстрації шлюбу з 15 вересня 2005 року по день його смерті -

ІНФОРМАЦІЯ_2 , та продовжувала проживати в неприватизованій квартирі

АДРЕСА_1 , до кінця жовтня 2018 року,

спільно з її сином ОСОБА_2 .

З жовтня 2018 року вона почала проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу

з ОСОБА_5 в неприватизованій квартирі

АДРЕСА_2 , де також тимчасово проживав її син. У зазначеній квартирі вони не зареєстровані, оскільки не отримали на це дозволу від усіх наймачів квартири. Будь-якого житлового приміщення у приватній власності ОСОБА_1

та ОСОБА_2 немає.

Вказувала, що в квартиру АДРЕСА_1 вона вселилася як член сім`ї з дозволу всіх зареєстрованих та проживаючих у ній осіб: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ,

що підтверджується відповідними доказами. На момент вселення у спірну

квартиру (15 вересня 2005 року) вона була та є зареєстрованою у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , власником якого є ОСОБА_7 , та в якому зареєстровано вісім людей.

Із моменту народження ОСОБА_2 , також із дозволу її, ОСОБА_4 (його біологічного батька) та рідної бабусі, ОСОБА_6 , був вселений, як член сім`ї,

за зареєстрованим місцем фактичного проживання його біологічного батька

та продовжує на теперішній час користуватися спірним житлом, оскільки, на його переконання, це його постійне місце проживання і він ніколи не втрачав із ним зв`язок. При тимчасовій його відсутності, у зв`язку з малолітнім віком і зміною

місця фактичного проживання ОСОБА_1 , ставився до спірного житла

як до свого постійного місця проживання.

За життя ОСОБА_4 визнавав ОСОБА_2 своїм рідним сином, опікувався

та виховував його, не ухилявся від виконання батьківських обов`язків, проживав разом із ним і нею, вів із ними спільне господарство. Оскільки під час реєстрації народження в органах реєстрації актів цивільного стану до нього застосовувалася міра запобіжного заходу - тримання під вартою, він не зміг подати заяву про визнання батьківства. Проте така заява ними була складена та підписана, однак

не прийнята в органах реєстрації актів цивільного стану, оскільки на заяві були відсутні дати.

ОСОБА_2 постійно відвідував бабусю, користувався спірним житлом, під час навчання постійно робив домашні завдання у спірній квартирі, він періодично залишався на ніч у спірній квартирі, тобто він вважав спірне житло своїм

постійним місцем проживання. Крім того, ОСОБА_2 підтримував бабусю ( ОСОБА_6 ) уходом та матеріально до дня її смерті. Фактично, після

її захворювання у 2022 році всі тяготи по її утриманню взяв на себе ОСОБА_2

та постійно мешкав із нею до дня смерті та забезпечував її ліками під час перебування ОСОБА_6 у лікарні, мав вільний доступ до житла і ключі

від вхідних дверей. ОСОБА_6 за життя ніколи не скаржилася в будь-які органи на дії ОСОБА_2 , який продовжує і на теперішній час мешкати без реєстрації

в спірній квартирі, оскільки ніде не зареєстрований по теперішній час і не має

іншого житла. Всі тяготи по похованню ОСОБА_6 вони з сином взяли на себе. Інших рідних дітей, крім померлого ОСОБА_4 , у ОСОБА_6 не було.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 , яка діє

в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , просила суд:

- встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1

та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу з 15 вересня 2005 року до 05 вересня 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 , що необхідно для підтвердження факту батьківства померлого щодо неповнолітнього сина ОСОБА_2 і його вселення в спірну квартиру з дня народження як члена сім`ї;

- встановити факт батьківства ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2

у місті Дніпрі щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та включити

ці дані в актовий запис про його народження, що необхідно для підтвердження

його права користування спірною квартирою;

- визнати за неповнолітнім ОСОБА_2 право користування спірною квартирою АДРЕСА_1 , яка знаходиться

у комунальній власності, з дня його народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

та заборонити чинити йому перешкоди в користуванні цим житлом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня

2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах

та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині встановлення факту проживання ОСОБА_1 із померлим ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту спільного проживання

із померлим ОСОБА_4 у заявлений період, ведення ними спільного господарства, побуту, спільного бюджету. Лише показання свідків,

які є зацікавленими особами, та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки

без реєстрації шлюбу.

Крім того, встановлення цього факту необхідне позивачу для підтвердження

іншого факту (факту батьківства померлого щодо ОСОБА_2 ) та в подальшому отримання останнім у непередбачений чинним законодавством спосіб права

на проживання у спірній квартирі, яка є комунальною власністю.

ОСОБА_4 за життя не було вжито жодних дій та заходів із метою встановлення та підтвердження свого батьківства щодо ОСОБА_2 . Клопотань про призначення відповідної посмертної судово-медичної (молекулярно-

генетичної) експертизи позивач не заявляла. Тому суд уважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у частині встановлення факту батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2 та включення цих даних

до актового запису про народження останнього.

При цьому ОСОБА_4 у період із 15 вересня 2005 року до 05 вересня 2014 року був неодноразово засуджений до позбавлення волі та відбував призначені судом покарання, а також тримався під вартою під час досудового розслідування, а саме: 23 лютого 1995 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська

за частиною третьою статті 140 КК України до 3 років позбавлення волі

з конфіскацією майна; 14 липня 2000 року Самарським районним судом

м. Дніпропетровська за частиною третьою статті 81, частиною другою статті 140, статті 17, статті 229-08, статті 42 КК України до 3 років позбавлення волі; 25 червня 2003 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська за частиною другою статті 185, частиною третьою статті 185 КК України. На підставі статті 70

КК України призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі;

24 грудня 2007 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська

за частиною другою статті 309 КК України до 3 років позбавлення волі; 20 лютого 2009 року звільнений умовно-достроково на 11 місяців 12 днів; 12 квітня 2012 року за підозрою у скоєнні злочину було затримано ОСОБА_4 та обрано

запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово

продовжувався судом та вже 06 лютого 2013 року вироком Самарського

районного суду м. Дніпропетровська ОСОБА_4 засуджено за частиною другою статті 309, частиною першою статті 311, частиною першою статті 263

КК України та змінено запобіжний захід із тримання під вартою на підписку

про невиїзд.

Вказане ставить під обґрунтовані сумніви доводи ОСОБА_1 щодо проживання однією сім`єю зі ОСОБА_4 у спірний період, а також щодо біологічного походження ОСОБА_2 від ОСОБА_4 .

Більше того, з позовом у цій справі ОСОБА_1 звернулася майже через 8 років після смерті ОСОБА_4 та майже одразу після смерті ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції не взяв до уваги надані ОСОБА_1 копії письмових

доказів, оскільки їх оригінали на вимогу суду до кінця судового розгляду надані

не були. Зокрема суд відхилив: копію заявипро визнання батьківства

ОСОБА_4 , так як вона не містить назви органу, до якого вона подавалась, дату її підписання, а також копія дуже низької якості; копії актів від 29 квітня

2008 року та від 11 серпня 2008 року, копії довідок від 01 серпня 2008 року,

від 06 серпня 2012 року № 30, від 07 квітня 2008 року № 3/1-101, оскільки зазначені в них особи не допитані в якості свідків, тоді як суд має обґрунтовані сумніви щодо достовірності зазначених у них відомостей. А зі слів ОСОБА_1 ці документи подавалися із метою залучення її громадським захисником ОСОБА_4

та отримання відповідних побачень із обвинуваченим; копію постанови слідчого

від 13 червня 2012 року та копію дозволу на побачення, оскільки вони не можуть об`єктивно та беззаперечно підтверджувати, що ОСОБА_1 була цивільною дружиною ОСОБА_4 . Крім того, 06 лютого 2013 року у справі № 436/5259/12 Самарським районним судом м. Дніпропетровська була постановлена окрема ухвала щодо завідомо незаконних дій та грубого порушення КПК України слідчою Манаєнкової Л. В. при вирішенні питання допуску ОСОБА_1 в якості громадського захисника ОСОБА_4 ; копії платіжних інструкцій за оплату відповідних послуг, де платником зазначено ОСОБА_6 , копію довідки

від 13 квітня 2023 року № 209/22/271, копію характеристики від 30 травня

2022 року, копію договору про надання послуг з утримання будинків і споруд

та прибудинкових територій, копію особового рахунку, оскільки дані документи взагалі не стосуються предмету доказування; фотографії, так як вони не містять

дат та часу проведення фотозйомки, а на фототаблиці № 1 взагалі дитину на руках тримає свідок ОСОБА_9 .

Щодо показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_7 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_5 , ОСОБА_11 , то районний суд надав їм критичну оцінку, оскільки

ці свідки є родичами, членами їх сім`ї, близькими їм особами та вони прямо

чи опосередковано зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача,

що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості та достовірності. Аналогічний висновок суд зробив і щодо копії акта від 25 березня 2023 року, підписаного ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 .

Щодо визнання за неповнолітнім ОСОБА_2 права користування спірною квартирою, яка знаходиться у комунальній власності, з дня його народження,

та заборони чинити йому перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням, то суд першої інстанції зазначав, що за життя ні ОСОБА_4 , ані ОСОБА_6

не було надано письмової згоди на вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2

у спірну квартиру, аналогічно, як і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за життя

ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не ставили питання щодо реєстрації їхнього місця проживання за вказаною адресою. Районним судом установлено, що спірне житлове приміщення надавалося одноосібному його наймачеві, а саме померлому ОСОБА_12 (чоловік ОСОБА_6 ), зі складом сім`ї: він, його дружина

ОСОБА_6 , та син, ОСОБА_4 ОСОБА_2 на час смерті останнього

наймача квартири - ОСОБА_6 , був зареєстрований за іншою адресою

і належних доказів на отримання письмової згоди наймача на його вселення

до спірної квартири не надав. Ці обставини виключають можливість задоволення позовних вимог у цій справі, так як не доведено підстав такого позову, а саме

факту набуття права користування спірним житловим приміщенням

у встановленому законом порядку. При цьому ні ОСОБА_1 , ані ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не зверталися до Дніпровської

міської ради з жодними заявами, а міська рада, в свою чергу, не зверталась

із жодними вимогами до ОСОБА_2 щодо виселення. До того ж ОСОБА_2 не постійно проживав за адресою спірної квартири.

Суд першої інстанцій зазначав і те, що позивачем не обґрунтовано обставини порушення її та її сина прав зі сторони Дніпровської міської ради. Крім цього,

ОСОБА_1 із моменту народження ОСОБА_2 має статус одинокої матері

та отримує відповідну допомогу від держави та користується пільгами, що вона сама підтвердила в судовому засіданні. Основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є: виховання та утримування дитини без участі батька,

а ведення з ним спільного господарства позбавляє статусу одинокої матері. Таким чином доводи, ОСОБА_1 є суперечливими, а бажання захистити права

та інтереси своєї дитини в неї виникало тільки через 16 років після його

народження. На переконання суду, встановлені ним обставини та факти, підтверджують недобросовісність поведінки ОСОБА_1 та викликають обґрунтовані сумніви в достовірності доводів та наданих на їх підтвердження доказів зі сторони позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновком районного суду про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на його недоведеність належними

й допустимим доказами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до суду касаційної інстанції

У касаційній скарзі, поданій у червні 2024 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 ,

яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього сина

ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Самарського районного суду

м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2024 року, й ухвалити нове судове рішення

про задоволення позову.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що: судами застосовано норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; а також належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано її із суду першої інстанції.

У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний

представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, порушили норми процесуального права, а також не врахували відповідні правові висновки Верховного Суду, як наслідок дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову.

Суди не врахували, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди

на це наймача не потрібно, та не застосували норму права ЖК України,

що стосується неповнолітніх осіб, а навпаки, застосували норми, які регулюють набуття прав найму і права користування житлом повнолітніми громадянами.

Зазначає, що під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини участь органів опіки та надання ними висновку є обов`язковим, проте в цьому випадку орган опіки висновок не надавав, при цьому районний суд відмовив

у задоволенні її клопотання про витребування такого висновку.

Суд першої інстанції у порушення частини другої статті 229 ЦПК України послався

у судовому рішенні на докази, які не були долучені до матеріалів справи будь-яким учасником справи, та не досліджувалися у судовому процесі, а саме на вироки, якими було засуджено ОСОБА_4 , чим порушив також частину п`яту статті 4 ЦПК України.

Матеріали справи містять достатні, допустимі та належні докази на підтвердження заявлених нею позовних вимог, у тому числі факту проживання її

та ОСОБА_4 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, та батьківства останнього щодо ОСОБА_2 , проте суди не надали належної оцінки цим доказам.

Відмовляючи в задоволенні її клопотання про повторне витребування документів

із лікарні, де помер ОСОБА_4 , із підстав того, що інформація, надана

на попередній запит суду за її клопотанням була неповною, суд апеляційної

інстанції не забезпечив змагальності процесу, оскільки надання повної інформації дало б змогу їй подати клопотання про призначення відповідної експертизи, встановити причину його смерті, з`ясувати групу крові та чи є якісь аналізи для проведення молекулярної експертизи.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2024 року Дніпровська міська рада надіслала до Верховного Суду відзив

на касаційну скаргу, мотивований тим, що оскаржувані судові рішення суду

є законними та обґрунтованими, тому просить касаційну скаргу залишити

без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_5 народився ОСОБА_4 ,

що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 , зроблено запис за № 887 (а. с. 67, т. 1).

23 червня 1977 року розірвано шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 ,

що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2

(а. с. 49, т. 1).

27 листопада 1981 року було укладено шлюб між ОСОБА_12

та ОСОБА_14 (після шлюбу - ОСОБА_14 ), що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 (а. с. 50, т. 1).

15 листопада 1985 року ОСОБА_12 видано ордер № 1141 на право зайняття

2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 , родина якого складається із трьох осіб: ОСОБА_12 , його дружина ОСОБА_6 , та син, ОСОБА_4 (а. с. 51, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_6 помер ОСОБА_16 , що підтверджується копією свідоцтва

про смерть серії НОМЕР_4 (а. с. 47, т. 1).

Відповідно до копії паспорта НОМЕР_5 адреса проживання ОСОБА_1 зареєстрована з 24 лютого 2004 року - АДРЕСА_4 , що також підтверджується відомостями з Єдиного державного демографічного реєстру

(а. с. 11, 94, т. 1).

З копій довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому

приміщенні/будинку осіб № 1857, 2868, за адресою:

АДРЕСА_4 до складу сім`ї/зареєстрованих осіб входять: ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 ,

ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , всього 8 осіб (а. с. 31, 200, т. 1).

Згідно з копії свідоцтва про право власності від 30 жовтня 1990 року випливає,

що будинок АДРЕСА_3 належить ОСОБА_7 , тобто матері ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_2 (а. с. 32, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_2 , батьком якого зазначений ОСОБА_3 та матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_6

(а. с. 14, т. 1). При цьому згідно з витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України

№ 9, відомості про батька ОСОБА_2 при народженні були

зазначені відповідно до частини першої статті 135 СК України (а. с. 17, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 , актовий запис № 839 (а .с. 48, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_7 померла ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , копією лікарського свідоцтва про смерть № 235

та копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану (а. с. 25-27, т. 1).

Як випливає із копії довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 2474 від 10 листопада 2022 року за адресою: АДРЕСА_5

до складу сім`ї/зареєстрованих входять: ОСОБА_6 , усього 1 особа (а. с. 54, т. 1).

Як вбачається з копії особової справи учня НВО № 136 ОСОБА_2 , батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 (а. с. 41, т. 1).

26 вересня 1998 року ОСОБА_5 був виданий ордер на жиле приміщення

№ 004992 на сім`ю із 3 осіб в порядку обміну жилого приміщення за адресою:

АДРЕСА_6 (а. с. 62, т. 1).

Відповідно до відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру станом

на 04 травня 2023 року ОСОБА_2 має адресу реєстрації - АДРЕСА_4 (а. с. 95, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1

частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку

наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний

представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної

скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які

сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої

та апеляційної інстанцій відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір

не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного

або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді

справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи

відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод

і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Щодо вирішення вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи,

які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права

та обов`язки.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі № 1-8/99

за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства

фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12

Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів

їх сімей», частин четвертої і п`ятої статті 22 Закону України «Про міліцію»

та частини шостої статті 22 Закону України «Про пожежну безпеку» (справа

про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») вказано, що обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах

на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних

чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже,

законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає

критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя

з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права

й обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний

союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу

не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин (спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), оскільки самі по собі, наприклад,

факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок,

або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою

при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні

чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю) тощо.

Водночас, показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною

підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Подібна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду

у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження

№ 14-130цс19), неодноразово підтримана Верховним Судом у постановах:

від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19),

від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження

№ 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження

№ 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (№ 61-3071св21),

та інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише

від фактичних обставин конкретної справи й доказування, яке здійснює учасник справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення

для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,

крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність

або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять

інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому,

так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Разом із цим, у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 587/302/16 (провадження № 61-18522св18) Верховний Суд указав, що закон не визначає,

які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що вона перебувала у цивільному шлюбі

зі ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 15 вересня 2005 року

по день його смерті, - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що, на її думку, підтверджується належними доказами, а також показаннями свідків.

Крім цього, вказувала, що встановлення цього факту їй потрібно для встановлення іншого факту - факту батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, доводам позивача, правильно виходив із того, що позивач не довела належними

та допустимими доказами факт її проживання із померлим ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю без реєстрації шлюбу у заявлений нею період. Лише показання свідків і фотографії без доведення факту ведення ними спільного господарства, побуту, наявності спільного бюджету та взаємних прав

та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце в період із 15 вересня 2005 року по 05 вересня 2014 року усталені відносини, які притаманні подружжю.

При цьому суд першої інстанції правильно врахував і ту обставину, що в цей період померлий ОСОБА_4 був неодноразово засуджений до позбавлення волі

та відбував призначені судом покарання у місцях позбавлення волі.

Докази, надані позивачем в суді апеляційної інстанції, а саме витяг із вироку

від 24 грудня 2007 року у справі № 1-135/07 ці обставини не спростовують, навпаки підтверджують той факт, що ОСОБА_1 наводить суперечливі між собою відомості, зокрема з витягу випливає, що 25 червня 2003 року ОСОБА_4 був засуджений до 3 років 6 місяців, але був звільнений 16 вересня 2005 року умовно-достроково, тоді як факт їх проживання позивач просила встановити з 15 вересня 2005 року. Відтак, районний суд обґрунтовано вважав таким, що ставить під сумнів достовірність її доводів і наданих нею доказів.

Із цими позовними вимогами ОСОБА_1 звернулася майже через 8 років після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , й виключно для встановлення інших юридичних фактів.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій. Висновки судів не суперечать правовим висновкам, викладеним Верховним Судом у наведених у касаційній скарзі постановах.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги щодо вищевказаної позовної вимоги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені

у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, вони зводяться

до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить

до компетенції суду касаційної інстанції, а також незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Щодо вирішення вимог про встановлення факту батьківства та включення цих даних в актовий запит про народження останнього

Відповідно до статті 51 Конституції України сім, дитинство, материнство

і батьківство охороняються державою.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом

або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України).

Дитина має право знати своїх батьків (частина перша статті 7 Конвенції про права дитини).

У статті 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька

і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому

статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини

не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається:

за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

У частині першій, другій статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття (частина третя статті 128 СК України).

Згідно зі статтею 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням

суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно

до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини

у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я

та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» за статтею 8 Конвенції захист прав людини

і основоположних свобод, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

Передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства

є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.

Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно

до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи,

не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги

чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 31 січня

2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23).

Як уже зазначалося вище, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог, доказування не може ґрунтуватися

на припущеннях, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного

доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу

(групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення

або врахування кожного доказу (групи доказів) (статті 12, 76, 77, 81,

89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази,

що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Верховний Суд у постановах від 11 липня 2023 року у справі № 449/433/22 (провадження № 61-4176св23), від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) вказував, що доказами визнання батьківства

можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин

до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Районний суд, надаючи оцінку поданим позивачем письмовим доказам, більшість

із них не взяв до уваги, оскільки їх оригінали на вимогу суду надані не були. Суд виклав мотиви відхилення цих доказів із посиланням на кожен доказ

і на конкретну правову підставу його неприйняття. Верховний Суд уважає,

що в цьому випадку судом всебічно надано оцінку кожному окремому доказу, підстави їх відхилення є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України).

В тому числі, але не виключно, суд відхилив: копію заяви про визнання батьківства ОСОБА_4 , так як вона не містить назви органу, до якого вона подавалась, дату її підписання, а також копія дуже низької якості; фотографії, так як вони

не містять дат та часу проведення фотозйомки, а на фототаблиці № 1 взагалі

дитину на руках тримає свідок ОСОБА_9 .

Також суд надав критичну оцінку показанням свідків, оскільки ці свідки

є родичами, членами їх сім`ї, близькими їм особами та вони прямо

чи опосередковано зацікавлені у вирішенні справи на користь позивача,

що викликає обґрунтовані сумніви у їх правдивості та достовірності. Аналогічний висновок суд зробив і щодо копії акта від 25 березня 2023 року, підписаного ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення

від 07 травня 2009 року в справі Калачова проти російської федерації № 3451/05, § 34).

Верховний Суд у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23) зазначав, що висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є достатньою підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим

методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами,

з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

За змістом частини першої статті 102 ЦПК України висновок експерта -

це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений

у порядку, визначеному законодавством.

Клопотань про призначення відповідної посмертної судово-медичної

(молекулярно-генетичної) експертизи позивач у суді першої інстанції не заявляла, тому суд першої інстанції уважав, що відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у частині вирішення вказаних позовних вимог. При цьому ОСОБА_4 за життя не було вжито жодних дій та заходів із метою встановлення та підтвердження свого батьківства щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

При цьому, суд першої інстанції врахував і ту обставину, що в цей період померлий був неодноразово засуджений до позбавлення волі та відбував призначені судом покарання у місцях позбавлення волі, що викликало в суду сумніви щодо біологічного походження ОСОБА_2 .

У суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання

про витребування із лікарні, де помер ОСОБА_4 , інформацію: про причини

його смерті, про наявність медичної картки померлого з зазначенням групи крові, про наявність зразків його крові та тканин померлого, яке ухвалою апеляційного суду від 17 січня 2024 року було задоволено. На виконання вимог цієї ухвали суду комунальне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня № 4»

Дніпровської міської ради філія за напрямом «Інфекційні хвороби» повідомило запитувану інформацію, а саме, що медична картка є в наявності, група крові відсутня, зразки крові та тканин померлого відбиралися, але бути утилізовані

через 12 місяців з моменту забору матеріалу згідно регламентуючих документів.

У подальшому представник позивача порушив клопотання для витребування оригіналу медичної картки померлого для огляду в суді та копії документів

про утилізацію зразків із метою встановлення причини смерті ОСОБА_4 ,

у задоволенні якого судом було відмовлено (протокольна ухвала від 05 червня

2024 року).

Встановлення причини смерті ОСОБА_4 немає ніякого правового значення для вирішення справи по суті щодо заявлених позовних вимог, тому апеляційний суд правильно відмовив у вказаному клопотанні. При цьому заявлення клопотань про витребування доказів в апеляційному суді, які не заявлялися у суді першої інстанції, або заявлялися, проте районний судом було в задоволенні таких клопотань відмовлено, що відсутнє у спірному випадку, є безпідставним і порушує норми процесуального права. Такі дії позивача лише свідчать про намагання затягнути розгляд справи, знайти якісь докази.

Із цих підстав суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги щодо незабезпечення апеляційним судом змагальності процесу.

Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а у разі неможливості його подання письмово про це повідомити суд та зазначити, в тому числі причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк

(частини друга, четверта статті 83 ЦПК України). Учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання

про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу, тобто позивачем

у позовній заяві (стаття 84 ЦПК України).

Касаційна скарга не містить жодних конкретних тверджень того, що заважало ОСОБА_1 заявити клопотання про призначення відповідної судової експертизи в суді першої інстанції, а також про витребування відповідних документів або інформації.

Отже, Верховний Суд погоджується із висновками судів і щодо вирішення позовних вимог, що стосуються встановлення факту батьківства, оскільки ОСОБА_1

не надано достатніх доказів для цього, а всі наявні в матеріалах справи були

оцінені судами. Доводи касаційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів судом касаційної інстанції.

Тим більше, що встановлення цього факту було необхідним позивачу

для встановлення іншого факту.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою

для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест

є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердження або спростування факту батьківства.

У справі «Міфсуд проти Мальти» (Mifsud v. Malta, заява № 62257/15, рішення

набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест -

це науковий метод, наявний для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені

сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.

ЄСПЛ у рішенні від 14 березня 2024 року за заявою № 62020/14 у справі

«Молдован проти України (Moldovan v. Ukraine)» вказав на те, що висновок експертизи ДНК у таких правовідносинах не можна ігнорувати, оскільки він є чи

не єдиним об`єктивним доказом, який може свідчити про факт батьківства однієї особи стосовно іншої.

Висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства та без його проведення неможливо встановити факт батьківства за відсутності належних та переконливих доказів.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, Верховним Судом

не встановлено.

Щодо позовних вимог про право користування квартирою та заборони чинити дитині перешкоди в користуванні цим житловим приміщенням

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений

із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного

або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення (стаття 58 ЖК України).

Відповідно до статті 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом із ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки,

що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї

несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями,

що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом

із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї.

Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку

за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом із ним, вселити

в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного

з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо

при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають

з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року

№ 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати,

чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони

з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання,

чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї,

що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, в осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки

за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом

із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частина перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи,

які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення

як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем

та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК України). Під час вирішення

спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися

до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб

у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку їх вселення

та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем

проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що спірне житлове приміщення

за адресою: АДРЕСА_5 , надавалося одноосібному його наймачеві, а саме ОСОБА_12 , зі складом сім`ї: він, його дружина ОСОБА_6 , та син, ОСОБА_4

За життя ні ОСОБА_4 , ані ОСОБА_6 не було надано письмової згоди

на вселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спірну квартиру, аналогічно,

як і ОСОБА_1 і ОСОБА_2 за життя ОСОБА_4 та ОСОБА_6

не ставили питання щодо реєстрації їхнього місця проживання за вказаною адресою.

ОСОБА_2 на час смерті останнього наймача квартири - ОСОБА_6 , був зареєстрований за іншою адресою (за адресою реєстрації своєї матері (позивача) ОСОБА_1 - АДРЕСА_4 ) і належних доказів на отримання письмової згоди наймача на його вселення до спірної квартири не надано,

а наявність таких судами не встановлено.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_6

не зверталися до Дніпровської міської ради з жодними заявами, а міська рада,

в свою чергу, не зверталась із жодними вимогами до ОСОБА_2 щодо виселення. Тобто, позивачем не обґрунтовано обставини порушення їх із сином прав зі сторони Дніпровської міської ради.

До того ж ОСОБА_2 не постійно проживав за адресою спірної квартири,

що підтверджується і самою ОСОБА_1 у позові, зокрема з жовтня 2018 року вони проживали разом із ОСОБА_5 в квартирі за іншою адресою.

За встановлених судами обставин відсутності факту набуття ОСОБА_2 права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку, суди попередніх інстанцій обґрунтовано відмовили в задоволенні позову в цій частині.

Крім цього, судами вірно зауважено, що ОСОБА_1 має статус одинокої матері, отримує відповідну допомогу від держави та користується пільгами, а основним критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримування дитини без участі батька, а ведення з ним спільного господарства позбавляє

статусу одинокої матері.

На переконання судів, встановлені ними обставини та факти викликають обґрунтовані сумніви в достовірності доводів та наданих на їх підтвердження доказів зі сторони позивача, з чим погоджується і суд касаційної інстанції.

Доводи заявника касаційної скарги про те, щорайонний суд безпідставно відмовив у задоволенні її клопотання про витребування висновку органу опіки, який,

на її думку, є обов`язковим під час розгляду цієї справи, є помилковими

та не узгоджуються з нормами матеріального та процесуального права. Визнання за неповнолітнім права користування житловим приміщенням і визначення місця проживання дитини не є тотожними вимогами, й у першому випадку

не вимагається надання органом опіки відповідного висновку.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 4 СК України особа, яка досягла шлюбного віку, має право

на створення сім`ї. У випадках, передбачених частиною другою статті 23 цього Кодексу, сім`ю може створити особа, яка не досягла шлюбного віку. Сім`ю може створити особа, яка народила дитину, незалежно від віку. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише

у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу

до свого сімейного життя.

Посилання заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального закону, зокрема частини другої статті 229 ЦПК України є помилковими,

так як вироки - це судові рішення, і вони містяться у Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до нього відкритий для усіх.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони

є аналогічними доводам позовної заяви та апеляційної скарги, яким уже

надавалася оцінка судами, вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, по суті зводяться до переоцінки доказів,

що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові

рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 141, 400, 109, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах

та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 серпня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець