Справа № 523/4484/24
Провадження №2/523/3045/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2024 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря Щербан О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м. Одесі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

14 березня 2024 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором на загальну суму 78289,89 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 17 квітня 2020 року відповідач уклав з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання кредиту у сумі 61608,80 грн строком на 60 місяців на споживчі потреби з фіксованою процентною ставкою 23 % річних у електронній формі, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідач належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 вересня 2021 року утворилась заборгованість у розмірі 78289,89 грн.

20 вересня 2021 року між позивачем та АТ «Альфа-Банк» укладений договір факторингу, за умовами якого позивач набув право грошової вимоги, в тому числі до відповідача за кредитним зобов`язанням від 17 квітня 2020 року. У зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості разом із понесеними судовими витратами, в тому числі і професійну правову допомогу у розмірі 7100 грн.

19 березня 2024 року після отримання інформації про зареєстроване місце проживання відповідача провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

30 липня 2024 року представник відповідача адвокат Зачепіло З.Я. надала суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на таке.

У матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази передачі права вимоги, оскільки витяг з реєстру боржників не передбачений договором факторингу та не підписаний сторонами; реєстр права вимоги не є підтвердженням передачі кредитних коштів та наявність прав вимоги у кредиторів. Договір факторингу вважається фінансовою послугою (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин), вимоги до якого передбачені ст. 6 вказаного Закону. За договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідні послуги з фінансування (надання позики або кредиту). Така плата має бути встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю; сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги. Правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16). При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні і підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Наданий розрахунок заборгованості складений самим позивачем і не містить жодного підтвердження господарської операції, в якому не відображено прострочена заборгованість, порядок нарахування відсотків, без детального відображення суми погашеного тіла кредиту та відсотків за кожен платіжний період та не є документом первинного бухгалтерського обліку, оформленим відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Належними доказами наявності боргу можуть бути виписки по рахункам або касовий документ (постанова Верховного Суду від 07.04.2021 в справі № 752/9423/15-ц, від 16.09.2020 в справі № 200/5647/18).

Також, сторона відповідача вважає, що сума коштів у розмірі 7100 грн за надання правової допомоги, є завищеною, неспівмірною із складністю справи, та підлягає зменшенню.

10 вересня 2024 року на спростування викладених у відзиві обставин позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що до позову додано виписку з рахунка відповідача на підтвердження факту видачі коштів та заборгованості. При цьому у відзиві позивач звернув увагу, що відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, свого розрахунку не надав, при цьому, неправильний розрахунок кредитної заборгованості не є підставою для відмови у задоволенні позову, що узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах № 501/1/17 від 19 жовтня 2022 року; № 296/7213/15 від 22 червня 2022 року. На підтвердження оплати за договором факторингу позивач надав копію платіжного доручення, копію акту приймання-передачі до договору факторингу та витяг з додатку №1-1 до договору факторингу.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

В матеріалах справи є клопотання представника позивача про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач та його представник адвокат Зачепіло З.Я. в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, із клопотаннями до суду не зверталися, причини своєї неявки суду не повідомили.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на таке.

З матеріалів справи встановлено, що 17 квітня 2020 року ОСОБА_1 уклав з АТ «Альфа Банк» угоду про надання кредиту № 500829499, за якою банк надав відповідачеві кредит у сумі 61608,80 грн строком на 60 місяців на споживчі потреби з фіксованою процентною ставкою 23 % річних, а відповідач зобов`язався в порядку та на визначених умовах повернути кошти, сплатити проценти за користування кредитом відповідно до графіків платежів.

Усі основні умови кредитування за програмою «Кредит готівкою» доведені до відома відповідача, про що свідчить його підпис у паспорті споживчого кредиту.

Свої зобов`язання за кредитним договором АТ «Альфа-Банк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачеві у розпорядження кредитні кошти у безготівковій формі на відкритий у АТ «Альфа Банк» рахунок.

20 вересня 2021 року АТ «Альфа-Банк» та позивач уклали договір факторингу № 3, за умовами якого АТ «Альфа-Банк» передає, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» приймає право вимоги, у тому числі і до відповідача за кредитним зобов`язанням за договором від 17 квітня 2020 року за плату та на умовах, визначених цим договором.

Перелік боржників, підстави виникнення права вимоги та сума грошових вимог визначені у реєстрах боржників, що є невід`ємною частиною договору факторингу, зокрема додаток № 1-1 до договору.

Факт оплати позивачем коштів за право вимоги за договором факторингу підтверджується платіжним дорученням № 559 від 20 вересня 2021 року на суму 12844800 грн.

Отже, позивач набув права грошової вимоги до відповідача за вищевказаним кредитним зобов`язанням на підставі договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року на загальну суму 78289,89 грн відповідно до додатку № 1-1 до договору факторингу.

З виписки за картковим рахунком вбачається, що позичальник користувався кредитними коштами та частково виконував свої кредитні зобов`язання щодо повернення цих коштів.

За розрахунком позивача станом на 20 вересня 2021 року утворилася заборгованість у розмірі 78289,89 грн, з яких 60729,66 грн - заборгованість за тілом кредиту та 18527,43 грн. заборгованість за процентами.

За нормою ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України), у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі, зазначеному в розрахунку банку і на спростування наведеного розрахунку відповідачем суду не надано.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку.

При визначенні суми заборгованості, суд виходив із виписки за особовим рахунком відповідача за період з 17 квітня 2020 року до 20 вересня 2021 року, яку суд вважає належним та допустимим доказом з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 14.07.2020 у справі № 367/4970/13-ц, у постанові від 08.07.2020 у справі № 464/4985/15-ц, у постанові від 02.07.2020 у справі № 753/16745/15-ц, у постанові від 20.10.2020 у справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882 св20).

На підставі викладеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, приймаючи до уваги недопустимість односторонньої відмови від виконання договірних зобов`язань, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за кредитним зобов`язанням в загальному розмірі 78289,89 грн підлягають задоволенню, так як фактично отримані та використані ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, що є порушенням грошового зобов`язання.

За нормами ст.137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

На підтвердження витрат правничої допомоги позивачем надано договір про надання юридичних послуг № 02/10-23 від 02 жовтня 2023 року, складений між ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» і ТОВ «Перший інвестиційний клуб», додатковий договір № 3 від 25 січня 2024 року, в якому сторони погодили суму витрат у справі боржника ОСОБА_1 , акт приймання-передачі виконаної роботи № 3 від 25 січня 2024 року на суму 7100 грн, з яких надання консультації 1000 грн, правовий аналіз документів із застосуванням законодавства 3000 грн, підготовка та подання позову - 3100 грн; а також платіжну інструкцію № 391 від 26 січня 2024 року на суму 7100 грн.

Отже, враховуючи вказані норми та додані докази про розмір правничої допомоги, вказана сума підлягає стягненню з відповідача.

При вирішенні питання про стягнення правничої допомоги судом враховано правові висновки Верховного Суду у справах № 755/9215/15-ц, №922/445/19.

Згідно зі ст.ст. 137, 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір, сплачений за подачу позову в розмірі 3028 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7100 грн.

Керуючись ст.ст. 76, 81, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (, місцезнаходження: пл. Солом`янська, 2, м. Київ, 03035) заборгованість за кредитним договором у розмірі 78289,89 грн, судовий збір у розмірі 3028 грн, а також витрати на правничу допомогу у розмірі 7100 грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення.

Рішення складено 26 вересня 2024 року.

Суддя