Справа № 346/633/19
Провадження № 4-с/346/13/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі судді Васильковського В.В.

з участю секретаря Максим`юк М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця ,-

ВСТАНОВИВ:

21.08.2024 року, звернувшись до суду із даною скаргою, ОСОБА_1 посилається на те, що 31.07.2024 року постановою державного виконавця відділу Жидачівського ВДВС У Стрийському районі Львівської області ЗМУЮ при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/346/948/19 що був виданий 30.09.2019 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів 124 250, грн. було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, ОСОБА_1 ( далі по тексту - оскаржувана постанова). Оскаржувана постанова є незаконною та передчасною із-за нижченаведених підстав. Вважає, що оскаржувана постанова може бути скасована у судовому порядку. Так, оскаржуваній постанові передували такі події. 23.08.2019 року рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано - Франківської області стягується з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей. Стягувачкою є ОСОБА_2 . Виконавчий документ на підставі вищевказаного рішення перебуває на виконанні у Жидачівському ВДВС у Стрийському районі Львівської області ЗМУМЮ (м.Львів) ( далі по тексту - оскаржуваний суб єкт). 13.04.2023 року оскаржуваний суб`єкт виніс постанову, згідно якої має бути звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи ОСОБА_1 . Вказану постанову про звернення стягнення оскаржуваний суб`єкт направив на виконання за місцем доходів ОСОБА_1 , тобто до військової частини НОМЕР_1 де останній фактично отримує зарплату (доходи). Жодних коштів з моменту винесення оскаржуваним суб`єктом постанови про звернення стягнення на доходи ОСОБА_1 в користь стягувачки не надходило. 10.05.2023 року за № 1226, у відповідь на постанову оскаржуваного суб єкта про звернення стягнення на доходи ОСОБА_1 , командир військової частини НОМЕР_1 , ОСОБА_3 ухвалив рішення про не можливість виконання такої постанови, мотивуючи тим, що ОСОБА_1 вважається таким, що самовільно залишив військову частину і відповідно командир військової частини 13.12.2022 року постановив наказ №284 ( по стройовій частині) та даним наказом визнав ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив військову частину. ( Прим. лист - відповід з рішенням №1226 від 10 травня 2023, надійшов на адресу стягувачки звичайним листом 16.06.2023 року, стягувачка 28.09.2023 року у телефонній розмові повідомила його, ОСОБА_1 про такий лист). Тобто, наказ військової частини № НОМЕР_2 від 13.12.2022 року, про який згадується рішенні №1226, на думку оскаржуваного суб`єкта є підставою для не вчинення дій, спрямованих на звернення стягнення доходів боржника ОСОБА_1 які мають бути саме у військовій частині. 3 нижченаведених міркувань «не вчинення дій» тобто бездіяльність виконавця скаржник вважає неправомірною, оскільки є підстави для звернення стягнення першочергово на доходи боржника. З тих міркувань, такі доходи працедавець, тобто військова частина зобов`язана йому нараховувати. Так, згідно п.15 наказу Міністерства оборони України № 260 від 07 червня 2018 року «Про затвердження порядку виплат грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам » військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється 3 дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється 3 дня повернення. Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини. Перш за все оскаржуваний суб`єкт у своїй діяльності керується ЗУ «Про виконавче провадження». У разі припинення перерахування коштів стягувачу підприємства, установи, організації, фізичні особи - підприємці не пізніше як у триденний строк повідомляють виконавцю про причину припинення виплат та зазначають нове місце роботи, проживання чи навчання боржника, якщо воно відоме (ч.2 ст.69 ЗУ «Про виконавче провадження»). Оскаржуваний суб`єкт, мабуть аналізуючи підстави не вчинення примусових дій, не переконався в тому, що за місцем доходів ОСОБА_1 відсутній наказ командира військової частини про призупинення виплат останньому, який по своїй суті і може бути причиною припинення виплат. Таким чином, 4.2 ст.69 ЗУ «Про виконавче провадження» проігноровано. Ч. 6 (саме другий пункт, не перший) ст. 9 Закону країни «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наголошує наступне, а саме те, що грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців, серед яких є особи, які перебувають на утриманні військовослужбовця. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Він, ОСОБА_1 , як аліментодавець не є виключений зі списку військовослужбовців. На його думку і яку має підтримувати державний виконавець, дана норма носить імперативний характер не залежно від статусу військовослужбовця. Тобто утриманцям, а зокрема дітям військовослужбовця, гроші мають виплачуватися допоки військовослужбовець включений у списки особового складу, навіть якщо він за час служби самовільно покинув військову частину. Отже, військова частина виключно утриманцям військовослужбовця зобов1язана надавати грошове забезпечення до часу виключення зі списків особового складу військової частини. І саме таке «виключення» є правомірною підставою для того, щоб державний виконавець припинив вчиняти дії, спрямовані на звернення доходів боржника, у даному випадку на доходи ОСОБА_1 . Водночас слід зазначити, у листі - відповіді №1226 від 10 травня 2023 року наказ командира частини про так зване «призупинення» виплати є відсутній, а є лише наказ про визнання ОСОБА_1 таким що самовільно покинув військову частину. Згідно п.4 глави Х Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом МЮУ №512/5 від 02.04.2012 року, контроль за правильним і своєчасним відрахуванням із заробітної плати та інших доходів боржника здійснюється виконавцем за власною ініціативою, в тому числі за заявою стягувача шляхом перевірки правильності та своєчасності відрахувань підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами та фізичними особами - підприємствами, з якими боржник перебуває у трудових відносинах, про що складається відповідний акт. Тобто виходячи з аналогії права, трудові відносини цивільних осіб є тотожні військовослужбовцями. Державний виконавець у трудових відносинах припиняє звернення стягнення на зарплату виключно після припинення таких ( звільнення з роботи, розірвання трудового договору тощо). Отже, відсутність наказу командира про призупинення виплати ОСОБА_1 з одночасною відсутністю відомостей про виключення військовослужбовця ОСОБА_1 зі списків особового складу військової частини не має та не може залишатися поза увагою державного виконавця , а виконавчі дії спрямовані на звернення доходів у військовій частині мають носити реальний характер. При тім зазначає, постанову про звернення стягнення на доходи боржника оскаржуваний суб`єкт йому не надсилав, про те що дана постанова скерована на виконання у військову частину йому стало відомо з листа - відповіді №1226 ВЧ НОМЕР_1 від 10.05.2023 яку для ознайомлення надіслала йому сама стягувачка, тобто ОСОБА_2 28.09.2023 року. Таким чином з аналізу відсутності грошових стягнень та змісту вказаного листа саме 28.09.2023 року йому стало відомо про бездіяльність оскаржуваного суб`єкта ( тобто все те, що проаналізовано вище). Саму оскаржувану постанову, тобто постанову від 31 липня 2024 року оскаржуваний суб`єкт надіслав йому засобом почтового зв`язку 06 серпня 2024 року, а отже процесуальний строк пропущений з незалежних від нього причин. Так само самої постанови про відкриття виконавчого провадження йому належно не було надіслано, а саму постанову про відкриття виконавчого провадження я так само отримав 06 серпня 2024 року у відповідь на свою письмову скаргу. Тобто фактично, 06.07.2024 року є перший день, у якому він належно отримав постанову про відкриття виконавчого провадження разом із постановою про накладення арешту. Згідно ч. 2 ст.71 ЗУ «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника, звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Тобто, державний виконавець в межах своїх повноважень першочергово має звертати стягнення на зарплату, а отже, постанова про накладення арешту від 31.07.2024 року є очевидно передчасною та незаконною. Тому, просить визнати дії Жидачівського ВДВС у Стрийському районі ЗМУМЮ щодо неналежного контролю відрахування доходів боржника ОСОБА_1 , у військової частини НОМЕР_1 , неправомірним та зобов`язати виконавця провести належний контроль за цим відрахуваннями шляхом складення відповідного акту; постанову про накладення арешту на все майно ОСОБА_1 від 31.07.2024 року скасувати.

04.09.2024 року від представника Жидачівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції поступило заперечення на скаргу, у якому посилається на те, що на примусовому виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження АСВП №60544812 з виконання виконавчого листа № 2/346/948/19, виданого 30.09.2019 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області про стягнення з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_2 аліменти. 08.11.2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано сторонам до відома та виконання. 13.04.2023 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату та скеровано для виконання у Військову частину НОМЕР_3 . 17.05.2023 року на адресу відділу надійшов лист з військової частини про те,що здійснити стягнення з грошового утримання ОСОБА_1 не виявляється можливим оскільки він вважається таким,що самовільно залишив військову частину, виплату грошового забезпечення з 10.12.2022 року по даний час призупинено. Згідно відповідей з Пенсійного фонду України боржник отримував дохід за останнім місцем праці у В/ч НОМЕР_3 01.12.2022 року. 26.02.2024 року на адресу відділу надійшла заява стягувача про те, що аліменти боржником сплачено до 01.01.2023 року та станом на 21.02.2024 року жодної проплати не було. 31.07.2024 року стягувач звернулась із заявою про накладення арешту на все майно боржника, оскільки у власності ОСОБА_1 знаходиться нерухомість, яка придбана у шлюбі. 31.07.2024 року державним виконавцем винесено постанову про накладення арешту на все майно боржника та скеровано згідно списку № 63 згрупованих відправлень рекомендованою кореспонденцією 01.08.2024 року (номер відправлення ШКІ 088). Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи. Боржник зобов`язаний: повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини. Станом на сьогодні заборгованість з урахуванням витрат виконавчого провадження, виконавчого збору, штрафу за несплату аліментів та боргу зі сплати аліментів становить 130 642 грн. 20 коп. Тому, просить відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 .

Від скаржника поступила заява про розгляд справи у його відсутності.

Від Жидачівського відділу державної виконавчої служби у Стрийському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції поступило клопотання про розгляд справи у відсутності їх представника.

Ознайомившись з матеріалами скарги, суд доходить наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.08.2019 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей.

Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання дітей.

Відповідно до копії постанови ВП № 60544812 від 31.07.2024 року, накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 .

Відповідно до ст.. 1 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: зокрема постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За змістом статей 1,5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Згідно з пунктом 7 частини третьої статті 18 цього Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно з п.3 ч. 5 ст. 19 зазначеного Закону боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Статтею 56 вказаного Закону передбачено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

За п.1 ч.4ст.59 Закону України «Про виконавче провадження»(Закон № 1404-VIII)підставою для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти боржника, що містяться на його рахунках у банківських установах.

Відповідно до ч.2 ст. 71 ЗУ Про виконавче провадження, за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Судом встановлено, що заборгованість з урахуванням витрат виконавчого провадження, виконавчого збору, штрафу за несплату аліментів та боргу зі сплати аліментів становить 130 642 грн. 20 коп., що перевищує суму платежів за три місяці.

Таким чином, виходячи із дослідженого, суд вважає, що державним виконавцем правомірно винесено оскаржувану постанову, виконавцем при накладенні арешту не було порушено вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Тому у задоволенні скарги слід відмовити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 127, 260, 261, 447, 451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні скарги відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення.

Суддя: Васильковський В. В.