ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 року м.Суми

Справа №592/18024/23

Номер провадження 22-ц/816/1322/24

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Філонової Ю. О. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2024 року в складі судді Шияновської Т.В., ухвалене в м. Суми, повний текст якого складено 14 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про позбавлення батьківських прав.

Свої вимоги мотивував тим, що після розірвання шлюбу відповідач разом з меншою донькою ОСОБА_3 проживає окремо, а старша донька ОСОБА_4 залишилась проживати з ним. В той же час відповідач за час окремого мешкання самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_4 , не цікавиться станом її здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням та розвитком, не приймає участі в утриманні, не відвідує і не спілкується з дитиною, не проявляє щонайменшої материнської турботи.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, розцінюються позивачем, як ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Посилаючись на вищевикладене, просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_5 , поклавши контроль на управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відповідачем під час судових засідань та письмово було визнано позов та зазначала, що їй доля дитини не цікава, оскільки вона будує своє особисте життя без неї.

Вказує, що направлення до суду заяви про визнання позову та визнання позову під час судового засідання є вольовим рішенням відповідача, що свідчить про її ставлення до дитини та її батьківських обов`язків. Визнання позову відповідачем не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

На думку апелянта, позбавлення батьківських прав є необхідним для захисту інтересів дитини, проживання її у сім`ї з гармонійним мікрокліматом і атмосферою піклування про дитину, її виховання у дусі поваги до правових та моральних загальнолюдських цінностей. Відповідач без будь-яких об`єктивних причин самоусунулася від виконання покладених на нею законом обов`язків по вихованню своєї дочки, піклування про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток.

Вказує, що позбавлення батьківських прав відповідача, яка фактично не бере участі у вихованні дитини з власної волі, не створить негативних наслідків як для неї, так і для дитини, оскільки протягом тривалого проміжку життя дитини її зв`язок із біологічною матір`ю є виключно формальним, а в реальному житті вони вже є абсолютно чужими людьми.

Учасники справи відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Сторони належним чином повідомлені, проте в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 на а.с. 16).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 15 листопада 2023 року у справі № 592/15878/23 розірваний шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 липня 2015 року у Ковпаківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції, актовий запис 541 (а.с. 18-20).

З довідки Сумського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів №15 Сумської міської ради від 26 жовтня 2023 року № 01-20/507 вбачається, що ОСОБА_5 є ученицею 1-В класу цього закладу, навчальну програму опановує повністю (а.с. 21).

КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Сумської міської ради 13 листопада 2023 року на запит ОСОБА_1 надали інформацію щодо проведеного лікування ОСОБА_5 протягом 2023 року, а також повідомили, що з приводу щорічних планових оглядів, щеплень та у випадку захворювань дитину супроводжує батько ОСОБА_1 , який дотримується рекомендацій лікарів та сумлінно відноситься до їх виконання (а.с. 23).

З виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 31 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 за останні 5 років за медичною допомогою до КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Сумської міської ради не звертався, на обліку у сімейного лікаря не перебуває (а.с. 22).

В суді першої інстанції були допитані свідки. Так, свідок ОСОБА_6 , яка мешкає по сусідству з позивачем, пояснила, що з родиною сторін познайомилися наприкінці 2021 року, коли вони переїхали мешкати в будинок на АДРЕСА_1 . Вечорами вони виходили на прогулянки з дитиною. На початку 2023 року стала помічати, що позивач з дитиною гуляють вдвох, без відповідача. На Великдень зустрілася з позивачем та ОСОБА_4 у церкві, з чоловіком підвезли їх додому, вони запросили їх на обід, під час якого позивач повідомив, що дружина з ними не живе, переїхала в інше місце, а з дівчинкою вони залишились вдвох. ОСОБА_4 доглянута, розвинута, охайна, відкрита і доброзичлива. В присутності свідка про матір не згадувала.

Свідок ОСОБА_7 , яка товаришує з позивачем з підліткового віку, пояснила, що досить часто спілкується з позивачем. Про свої проблеми у сімейному житті він спочатку не розповідав, а близько року тому повідомив, що дружина від нього пішла, залишивши старшу доньку з ним. Свідок працює перукарем, надає свої послуги, як позивачу, так і його доньці ОСОБА_4 . Напередодні нового року була у них вдома, де робила дівчинці зачіску перед виступом. Дівчинка весела, доглянута та товариська, любить свого батька, про матір не згадувала.

Відповідно до висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради від 06 березня 2024 року №27.-26/481 орган опіки та піклування вважає на даний час за недоцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно її малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , попередивши відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні та утриманні доньки та про необхідність зміни ставлення до її виховання.

Управління бере до уваги, що позивач не довів, у чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її матері по відношенню до неї батьківських прав та не надав доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від батьківських обов`язків відносно дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є передчасним та недоцільним, оскільки цей крайній захід впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому місцевий суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також суд, враховуючи поведінку відповідача, дійшов висновку про необхідність попередити її змінити ставлення до виховання малолітньої доньки, поклавши при цьому на управління «Служба у справах дітей» контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Позивач не обґрунтував та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем під час судових засідань та письмово було визнано позов, не заслуговують на увагу, оскільки, враховуючи конкретні обставини даної справи про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд вважає, що в такому випадку визнання відповідачем позову суперечить закону, зокрема вимогам статті 150 СК України та порушує права й інтереси дитини, а тому підстави для позбавлення матері батьківських прав мають бути доведені належними доказами.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідач без будь-яких об`єктивних причин самоусунулася від виконання покладених на нею законом обов`язків по вихованню своєї дочки, піклування про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не є беззаперечним та достатнім доказом, підтвердження вини та свідомої поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від участі у вихованні доньки, умисного і свідомого нехтування обов`язками матері.

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанціях не доведено, що позбавлення відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самої дитини та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дитини немає можливості.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, без змін.

Керуючись ст. ст. 367 - 369, 374, 375, 381 - 384, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 11 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: Ю. О. Філонова

В. Ю. Рунов