ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 689/354/24

Провадження № 22-ц/4820/1838/24

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Янчук Т.О. (суддя-доповідач),

Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

секретаря: Шевчук Ю.Г.,

учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Теліцин А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 липня 2024 року (суддя Мазурчак В.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на частку майна,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку загальною площею 56,1 кв.м, житловою площею 43,9 кв.м, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером :02:001:0034, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованою за цією ж адресою.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 15 вересня 2012 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14 вересня 2023 року шлюб між ними розірвано.

21 грудня 2023 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу зареєструвала право власності на житловий будинок загальною площею 56,1 кв.м, житлова площа 43,9 кв.м в АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:001:0034, реєстраційний номер 58, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Позивач вважає, що вказаний житловий будинок з присадибною земельною ділянкою є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування цього зазначає, що він з відповідачкою у 2017 році, тобто у період коли проживали спільно, як подружжя, домовились з ОСОБА_6 , власником спірного домоволодіння та земельної ділянки на той час, про купівлю спірного домоволодіння за 2500 доларів США. У 2017 році ОСОБА_6 було передано ними кошти у розмірі 1500 доларів США, і ще 1000 доларів США пізніше в 2018 році.

У вказаному будинку ОСОБА_1 та відповідачка з 2017 року по 2023 рік проживали разом, мали спільний бюджет та спільні витрати, брали участь в утриманні та ремонті домоволодіння, однак право власності на зазначене нерухоме майно належним чином ними не було оформлено.

Враховуючи те, що фактично спірне домоволодіння було придбано у період перебування сторін у шлюбі, за спільні кошти подружжя, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини того, що спірні об`єкти нерухомого майна було придбано у шлюбі, в тому числі в заявлений ним у позові час та за спільні грошові кошти подружжя. Водночас, наявні докази підтверджують те, що об`єкти придбані відповідачем в грудні 2023 року, тобто після розірвання шлюб із позивачем.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що обставини справи та на підтвердження їх докази були направлені на доведення того, що спірний житловий будинок та земельна ділянка були придбані позивачем та відповідачкою у період їх спільного проживання у шлюбі, за їх спільні кошти, а тому незалежно від часу оформлення права власності на зазначені нерухомі об`єкти, вони є спільною сумісною власністю колишнього подружжя Левчишених. Показами свідків допитаних в судовому засіданні підтверджено ті обставини, що саме в 2017-2018 роках було фактично придбано спірні об`єкти нерухомого майна позивачем та відповідачкою у період перебування їх у шлюбі та їх спільні кошти, що є підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірного нерухомого майна.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечує обставини, які наведені апелянтом у скарзі та зазначає, що спірний будинок було придбано нею після припинення шлюбних відносин, а кошти на придбання будинку дав їй теперішній чоловік, третя особа по справі ОСОБА_3 . Відповідач вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою, наведені у ній факти видуманими, а тому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник адвокат Теліцин А.М. підтримала доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 15 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ярмолинецького районного управління юстиції у Хмельницькій області було зареєстровано шлюб (актовий запис №45). У шлюбі народилось двоє дітей: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6-7).

Рішенням Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 14.09.2023 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.8).

З 21 грудня 2023 року, ОСОБА_7 є власником спірних об`єктів нерухомого майна: на підставі договору купівлі-продажу зареєстровано право власності на житловий будинок загальною площею 56,1 кв.м, житлова площа 43,9 кв.м в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 58) та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:001:0034, реєстраційний номер 58, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.9-10).

23 грудня 2023 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Городоцького відділу реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому районі Хмельницької області серія НОМЕР_1 від 23 грудня 2023 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що спірне нерухоме майно, в якому сторони проживали в період перебування у шлюбі з 2017 року по 14 вересня 2023 року (часу розірвання шлюбу), незалежно від дати укладення договору купівлі-продажу, придбано сторонами у період шлюбу, за їх спільні кошти, а тому є спільним майном подружжя, на 1/2 частину якого позивач просив визнати за ним право власності.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У статті 65 СК України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20).

У справі що переглядається, житловий будинок загальною площею 56,1 кв.м, житлова площа 43,9 кв.м в АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 58) та земельну ділянку площею 0,25 га з кадастровим номером :02:001:0034, реєстраційний номер 58, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) придбано ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2023 року, після розірвання шлюбу, належних та допустимих доказів про придбання спірного домоволодіння у власність подружжя за спільні кошти у період перебування їх у шлюбі матеріали справи не містять, позивачем їх теж не надано суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для його поділу у рівних частках відповідно до вимог частини першої статті 70 СК України.

Покази свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не є належними та допустимими доказами. Доказування обставин спору у цій справі в частині придбання спірного домоволодіння в період шлюбу за спільні кошти подружжя не може ґрунтуватися тільки на показах свідків.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 надав належні докази на підтвердження того, що спірне нерухоме майно придбане за спільні кошти подружжя і в період перебування їх у шлюбі є необґрунтованими, крім пояснень свідків, будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували придбання спірного майна в період шлюбу позивачем не надано суду.

Висновки суду першої інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у апеляційній скарзі.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення

Рішення Ярмолинецького районного суду Хмельницької області від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 07 жовтня 2024 року.

Судді: Т.О. Янчук

Л.М. Грох

О.І. Ярмолюк