Провадження № 2/201/1793/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

в складі : головуючого - судді - Ткаченко Н.В.

за участю секретаря - Покопцевої Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до Держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту вимушеного переселення та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

14.11.2023р. ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої доньки ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Російської Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної шкоди (а.с. № 1-12).

Ухвалою судді Соломянського районного суду м. Києва Українця В.В. від 24.11.2023р. цивільна справа № 760/26974/23 була направлена для розгляду за підсудністю до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 52).

Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мариніна О.В. від 22.01.2024р. цивільна справа № 760/26974/23 була направлена для розгляду за підсудністю до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська (а.с. № 54).

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільна справа № 760/26974/23 надійшла 21.02.2024р. (а.с. № 56).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 23.02.2024р. позовна заява була прийнята до провадження, відкрито провадження та призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с.№58).

Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 28.03.2024р. була виправлена описка в найменуванні відповідача, а саме замість «Держава Російська Федерація» зазначено «Держава Російська Федерації в особі Посольства Російської Федерації в Україні» (а.с. № 66).

Після відкриття провадження по цивільній справі, а саме 25.02.2024р., ОСОБА_2 виповнилося 14 років, тому по тексту рішення суд вживає слово «неповнолітня» замість «малолітня» (а.с. №19).

Підготовче засідання у справі у відповідності до ст. 197 та п.3 ч.2 ст.200 ЦПК України проведено 13.05.2024р., під час якого задоволено клопотання про допит свідків (а.с. № 39, 78).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що через повномасштабну збройну агресію Російської Федерації проти України, постійне бомбардування міста Маріуполя Донецької області, починаючи з 24.02.2022р., через окупацію міста російськими військами та через страх за власне життя та життя і здоров`я своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інших рідних, вона із донькою Поліною, іншими членами сім`ї та рідними, щоб уникнути негативних наслідків збройної агресії, воєнних дій (смерті внаслідок поранення, контузії або каліцтва тощо), нелюдських умов проживання, відсутності продуктів харчування, ліків, питної води, електричної енергії, опалення житла, повсюдних проявів насильства, масованих порушень прав людини у м. Маріуполі Донецької області, 15.03.2022р., в умовах надзвичайної небезпеки, була змушена зі своєю родиною залишити своє місце постійного проживання та втікати із заблокованого міста до підконтрольної органам державної влади України території України (спочатку до м. Бердянська, а потім до м. Запоріжжя та м. Дніпра).

Позивачка наполягала на відшкодуванні завданої вимушеним переселенням їй та донці моральної шкоди. При цьому зазначала, що моральна шкода полягає у значному погіршенні психічного та емоційного стану через негативний вплив наслідків військової агресії Російської Федерації, має наступні негативні прояви: відчуття страху, паніки, відчаю, наявність відчуттів, які спричиняють неспокій, головні болі, знижений настрій, відчуття пригніченості, відчуття розгубленості, неможливість заснути у зв`язку із сигналами тривоги, страх від загибелі, поранення, отримання каліцтва, щодо себе та своїх рідних, адже ці загрози сприймалися ними як реальні. Негативними проявами завданої позивачці та її донці моральної шкоди внаслідок вимушеного переселення стало те, що позивачка та донька втратили звичний ритм і спосіб життя, звичні місця проживання та відпочинку, душевний спокій та психічну рівновагу, соціальні зв`язки та середовище, плани на майбутнє взагалі, а для позивачки окремо місце роботи, а для дитини місце навчання. Моральна шкода їм завдана також відсутністю надії на повернення додому, до своїх рідних речей, а також складнощами адаптування в нових умовах життя і в новому середовищі, перебуванням постійно в пригніченому стані.

Отже, посилаючись на ч. 9 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст. 28 Загальної декларації прав людини, Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975р., Резолюцією 60/1, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 24.10.2005р., ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 3, 8, 9, 55 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», позивачка просила задовольнити позовні вимоги та встановити факт її вимушеного переселення та факт вимушеного переселення її малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із міста Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії Держави Російська Федерація проти Держави Україна та окупації Державою Російська Федерація міста Маріуполя Донецької області. Також ОСОБА_1 просила стягнути з Держави Російська Федерація на свою користь, а також на її на користь її малолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна вимушеним переселенням, по 2 000 000 грн. (кожній).

В ході судового засідання 23.07.2024р. позивачка позовні вимоги (в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки) підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Додатково уточнила, що після вимушеного покидання м. Маріуполя Донецької області 15.03.2022р., вона та члени її родини спочатку змогли виїхати до м. Бердянська Запорізької області, а потім 18.03.2022р. до м. Запоріжжя та м. Дніпра. У м. Дніпрі вони стали на облік як ВПО, проживали там півроку. Пізніше, а саме у вересні 2022р., вона, чоловік та двоє їх дітей з м. Дніпра переїхали до м. Черкаси, де розташовувалося комунальне підприємство, в якому працював чоловік, отже їх родина фактично двічі була вимушена облаштовуватися в чужих для них містах, а Поліна навчатися в іншому навчальному закладі. Також у вересні 2022р. вони, через переїзд до м. Черкаси, були вимушені розлучитися з батьками позивачки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які залишитися проживати у м. Дніпрі в модульному містечку для переселенців, отже постійний, щоденний зв`язок з цими рідними для них людьми, тим паче похилого віку, було втрачено.

В ході судового засідання 23.07.2024р. були також допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Представник відповідача - Держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні ні в підготовчі засідання, ні в судові засідання, не з`явився. Відповідач повідомлявся судом рекомендованими листами з повідомленнями за адресою розташування Посольства Російської Федерації в Україні, втім конверти з судовими повістками поверталися суду з відмітками «адресат не розшуканий» (а.с. № 61, 69, 74, 80, 86, 99), а також шляхом розміщення оголошень на сайті «Судова влада України» (а.с. № 64, 77, 83, 91, 97, 114).

Повідомити відповідача про наявність в провадженні суду цивільної справи № 760/26974/23, а також вручити копію позовної заяви з додатками за положеннями Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (1993р.) можливість у суду була відсутня, оскільки між Україною та Російською Федерацією розірвано дипломатичні стосунки та дія Конвенції припинена з 29.12.2023р., про що свідчить лист заступника начальника Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 12.04.2024р. на запит суду від 28.03.2024р. (а.с. № 70, 71-72).

Ухвалою суду від 23.07.2024р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) було постановлено про розгляд цивільної справи без участі представника відповідача - Держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні (а.с. № 104 зв.ст., дія № 15).

30.09.2024р. суд завершив розгляд справи за відсутності обох сторін (їх представників) на підставі заяви позивачки від 23.07.2024р.(а.с. № 109) та постановленої 23.07.2024р. ухвали (а.с. № 104 зв.ст., дія № 15).

З урахуванням відсутності обох сторін (їх представників) та у відповідності до положень ст. 223 та ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи в судовому засіданні 30.09.2024р. здійснювався без фіксації судового процесу технічними засобами.

Підстав для ухвалення заочного рішення у цій справі немає, оскільки відсутня сукупність умов для ухвалення заочного рішення, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України (позивачка не дала згоду на ухвалення заочного рішення).

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши позивачку, допитавши свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України та міжнародного права, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_7 є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта останньої, серія НОМЕР_1 (а.с. №13-15).

Позивачка є донькою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, актовий запис № 1801 від 14.10.1976р. (а.с. № 16).

Позивачка 04.08.2001р. зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 , при реєстрації шлюбу змінила своє прізвище зі ОСОБА_8 на ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про одруження від 04.08.2001р., актовий запис № 524 (а.с. № 17)

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є батьками неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження останньої, актовий запис № 266 від 03.03.2010р. (а.с. № 19).

Неповнолітня ОСОБА_2 також є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта останньої (для виїзду за кордон), серія НОМЕР_2 (а.с. №22).

Позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 01.08.2011р., реєстровий номер № 3-411 (а.с. № 29-30).

За цією ж адресою позивачка була і зареєстрована 12.08.2011р. що підтверджується копією паспорта останньої, серія НОМЕР_1 (а.с. №13-15).

За цією ж адресою з 12.08.2011р. була зареєстрована і малолітня на той час донька позивачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади від 17.08.2023р. (а.с. №21).

ОСОБА_2 , 25.02.2010р. станом на 2022р. була ученицею КЗО «СЗШ I та II ступеню № 14» м. Маріуполя Донецької області, що підтверджується копією табелю учениці (а.с. № 26).

15.03.2022р. позивачка разом із членами родини, в тому числі з малолітньою на той час донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через постійні обстріли міста Маріуполя Донецької області, в тому числі авіаційними бомбами по житловим кварталам, які відбувалися з 24.02.2022р. майже кожного дня, через побоювання за своє життя та здоров,я, через відсутність продуктів харчування та достатньої кількості питної води, через відсутність в житловому будинку, де була розташована квартира електро- та водопостачання, а також через необхідність з 06.03.2022р. проводити майже весь час доби у підвалі будинку, були вимушені 15.03.2022р. залишити м. Маріуполь Донецької області та виїхати до більш безпечного на той час м. Бердянська Запорізької області, а потім 18.03.2022р. до м. Запоріжжя (транзитом) та м. Дніпра, де були в подальшому зареєстровані як внутрішньо переміщені особи. В подальшому, а саме в вересні 2022р. позивачка з чоловіком та двома доньками переїхали проживати до м. Черкаси, де було фактично розташовано підприємство, де працював чоловік позивачки ( ОСОБА_6 ) У модульному містечку для переселенців у м. Дніпрі залишилися проживати батьки позивачки ( ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ).

Ці обставини підтвердили і допитані 23.07.2024р. свідки ОСОБА_6 (чоловік позивачки) та ОСОБА_5 (мати позивачки) (а.с. № 100, 101, 104-105).

Отже, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 з 25.04.2022р. зареєстрована у м. Дніпрі як внутрішньо - переміщена особа, що підтверджується копією довідки № 1239- від 25.04.2022р., адреса у АДРЕСА_2 (а.с. № 18).

Малолітня (станом на дату реєстрації як ВПО) донька позивачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 також зареєстрована у м. Дніпрі як внутрішньо - переміщена особа, що підтверджується копією довідки № 1239- від 30.05.2022р., адреса у АДРЕСА_3 (а.с. № 20).

В матеріалах справи наявна також і довідка про реєстрацію як внутрішньо - переміщеної особи матері позивачки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , довідка № 1239- від 06.04.2022р. (а.с. № 113 ).

Довідкою від 17.06.2024р. № 128-1028-01, яка видана виконавчим комітетом Маріупольської міської ради, підтверджується, що чоловік позивачки - ОСОБА_6 , працює директором Комунального комерційного підприємства Маріупольської міської ради «М.ЄХАБ», а також те, що підприємство здійснює свої функції на території, яка підконтрольна України, а саме за адресою: АДРЕСА_4 та керівник підприємства ( ОСОБА_6 ) також знаходиться за тією ж адресою (а.с. № 103).

Проживання у м. Черкасах подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_6 , та їх доньки Поліни підтверджується копіями декларацій № 0001-М83Н-Х5АО та № 0001-Н17М-Х5АО, які укладені останніми 18.10.2022р. та 19.10.2022р. із сімейним лікарем КНП «Четвертий Черкаський міський центр первинної меливо-санітарної допомоги» (а.с. № 111зв.ст. 112), а також копією довідки від 06.01.2023р. № 01 про зарахування ОСОБА_2 до 7-го класу Черкаської спеціалізованої школи I та III ступенів № 33 Черкаської міської ради Черкаської області (а.с. № 111).

Частина 2 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачає, що адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи у розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Згідно з частиною 2 статті 5 цього Закону адресою фактичного місця проживання внутрішньо переміщеної особи може бути адреса відповідного місця компактного поселення внутрішньо переміщених осіб (адреса містечка із збірних модулів, гуртожитку, оздоровчого табору, будинку відпочинку, санаторію, пансіонату, готелю тощо).

Варто зазначити, що Маріупольська міська територіальна громада станом на 25.04.2022р. була внесена до Переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні) відповідно до Наказу Міністерства з питань реінтеграції згідно із Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25.04.2022р. № 75 «Про затвердження переліку територіальних громад, що розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні)» станом на 25.04.2022р. - Маріупольську міську територіальну громаду віднесено до територіальних громад, які розташовані в районі проведення воєнних (бойових) дій. Згідно із Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. №309, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України, затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, датою початку тимчасової окупації всієї території Маріупольського району Донецької області код UA0070889 є дата 05.03.2022р. Адміністративним центром Маріупольського району Донецької області є місто Маріуполь.

Стосовно інших посилань позивачки по тексту позовної заяви та в ході судового розгляду, при ухваленні рішення суду варто зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, # 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006р.).

Стосовно правових підстав поданного позову суд зазначає наступне.

Європейська Конвенція «Про захист прав людини та основоположних свобод», яка ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України

Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950р., Протоколом (Перший протокол) до цієї Конвенції від 20.03.1952р. та Протоколом №4 до цієї Конвенції від 16.09.1963р., передбачено зокрема: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, житла, право на свободу думки, совісті і релігії.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни, особами, які перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до частини 2 статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку.

Отже, перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Як вказує Верховний Суд у постанові від 12.10.2022р. у цивільній справі № 463/14366/21 та у постанові від 12.10.2022р. у цивільній справі № 463/14365/21 встановлення факту, що має юридичне значення, а саме вимушеного переселення з окупованої території Донецької області, яке відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації.

Таким чином, визначення юридичного факту безпосередньо породжує юридичні наслідки від встановлення факту, від яких залежить виникнення особистих прав громадянина.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Факт окупації м. Маріуполя Донецької області з боку Російської Федерації, після повномасштабного вторгнення на територію України, яке відбулося 24.02.2022р., суд визнає загальновідомою обставиною, яка не потребує доказування (положення ч.3 ст. 82 ЦПК України).

Втім, варто зазначити, що Указом Президента України від 24.02.2022р. №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022р., строком на 30 діб, воєнний стан було неодноразово подовжено, він триває і на даний час.

Як зазначено вище, Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022р. №309, затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, до яких відноситься і м. Маріуполь Донецької області.

Відповідно до Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй «Агресія проти України» A/RES/ES-11/1 від 02.03.2022р., визнається, що Російська Федерація вчинила агресію проти України, порушивши базові норми ООН, і якою від Російської Федерації вимагається припинити збройну агресію проти України, включаючи також деокупацію Криму та Донбасу, негайно, повністю та безумовно вивести всі свої збройні сили з території України в межах її міжнародно визнаних кордонів.

Аналогічних висновків дійшов і Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй, який у своєму Наказі про забезпечувальні заходи від 16.03.2022р. у справі щодо звинувачень в геноциді за Конвенцією про попередження та покарання злочину геноциду (Україна проти Російської Федерації) зобов`язав Російську Федерацію припинити військову агресію проти України.

Також Генеральна Асамблея Організації Об`єднаних Націй прийняла Резолюцію від 24.03.2022р. № ES-12/1, якою додатково засудила військову агресію Російської Федерації проти України та вимагала від Російської Федерації припинення військових дій, в тому числі атак проти цивільних осіб та цивільних об`єктів, а також засудила всі порушення міжнародного гуманітарного права та порушення прав людини, вимагаючи безумовного дотримання міжнародного гуманітарного права, включно із Женевськими Конвенціями, 1949р. та Додаткового протоколу № І, 1977р. до них.

Звернення позивачки до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про встановлення юридичного факту, що вимушене переселення з окупованої території міста Маріуполя Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, та окупації Російською Федерацією міста Маріуполя Донецької області обумовлено тим, що позивачка вважає за необхідне визначити свій статус та статус своєї дитини, як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949р. (жертви - потерпілі від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.

В той же час іншого порядку встановлення такого юридичного факту законодавством України не передбачено.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розглядаючи цивільно-правовий спір, суд зазначає, що позивачці та її неповнолітній доньці фактом вимушеного переселення з м. Маріуполя Донецької області в березні 2022р. на підконтрольну державним органам України територію спричинена моральна шкода, яка полягає у значному погіршенні психічного та емоційного стану через відчуття страху, паніки, відчаю, наявність відчуттів неспокою, пригніченості, розгубленості, а також через страх від загибелі, поранення, отримання каліцтва, щодо себе та своїх рідних, оскільки ці загрози сприймалися ними як реальні. Негативними проявами завданої позивачці та її донці моральної шкоди внаслідок вимушеного переселення стало те, що вони втратили звичний ритм і спосіб життя, звичні місця проживання та відпочинку, душевний спокій та психічну рівновагу, соціальні зв`язки та середовище, плани на майбутнє взагалі, позивачка змінила місце роботи, а її донька - місце навчання. Моральна шкода їм завдана також відсутністю надії на повернення додому, до своїх рідних речей, а також складнощами адаптування в нових умовах життя і в новому середовищі, перебуванням постійно в пригніченому стані.

Позивачка наполягає на відшкодуванні їй та її доньці моральної шкоди у розмірі 2 000 000 грн. (кожній), що на день подачі позову дорівнює сумі 51 863 євро (кожній).

Суд погоджується з цієї сумою, оскільки вважає, що вона не є завищеною та повністю відповідає ступеню та характеру моральних страждань ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 80 ЦПК України визначено поняття достатності доказів, а саме достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять в предмет доказування.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд зазначає, що докази у справі відповідно до положень ст. 89 ЦПК України оцінюються, окрім іншого, за принципом їх достатності і взаємного зв`язку у їх сукупності.

Отже, сукупність та взаємозв`язок доказів у справі, положень нормативних актів, дають підставі суду стверджувати, що позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 про встановлення факту вимушеного переселення та відшкодування моральної шкоди обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі.

За вищезазначеного, суд вважає необхідним встановити факт вимушеного переселення позивачки ОСОБА_1 та її малолітньої (наразі неповнолітньої) доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із міста Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії Держави Російська Федерація проти Держави Україна та окупації Державою Російська Федерація міста Маріуполя Донецької області, а також стягнути з Держави Російська Федерація на користь позивачки та її доньки в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка була заподіяна вимушеним переселенням, по 2 000 000 грн. ( два мільйона грн.) (кожній), що дорівнює сумі 51 863 євро (кожній).

Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦК України та приймаючи до уваги, що позовні вимоги задоволено в повному обсязі, втім позивачка при подачі позову була за законом звільнена від оплати судового збору, судові витрати по справі слід стягнути на користь Держави Україна з відповідача, а саме з Держави Російська Федерація в наступному розмірі.

Граничний розмір судового збору за вимогами майнового характеру за ставками 2023р. (коли було подано позов ОСОБА_1 до Солом`янського районного суду м. Києва) становить 13 420 грн., розмір судового збору за вимогами немайнового характеру за ставками 2023р. становить 1 073 грн. 60 коп.

За вищезазначеного, з Держави Російська Федерація на користь Держави Україна слід стягнути судовий збір у загального розмірі 28 987 грн. 20 коп. (13 420 грн. х 2 (26 840грн.) + 1 073грн. 60 коп. х 2 (2 147 грн. 20коп.) = 28 987 грн. 20 коп.).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 55, 124 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 1167 ЦК України, Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950р., ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, ч. 3 ст. 82, ст.ст. 89, 128-131, 141, 223, ч.2 ст. 247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітньої доньки ОСОБА_2 до Держави Російська Федерація в особі Посольства Російської Федерації в Україні про встановлення факту вимушеного переселення та відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Встановити факт вимушеного переселення громадянки Держави Україна ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), із міста Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії Держави Російська Федерація проти Держави Україна та окупації Державою Російська Федерація міста Маріуполя Донецької області.

Встановити факт вимушеного переселення громадянки Держави Україна неповнолітньої ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ), із міста Маріуполя Донецької області внаслідок збройної агресії Держави Російська Федерація проти Держави Україна та окупації Державою Російська Федерація міста Маріуполя Донецької області.

Стягнути з Держави Російська Федерація на користь громадянки Держави Україна ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди - 2 000 000 грн. (два мільйона грн.), що еквівалентно сумі 51 863 євро.

Стягнути з Держави Російська Федерація на користь законного представника неповнолітньої доньки ОСОБА_2 - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП - НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної неповнолітній дитині ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) - 2 000 000 грн. (два мільйона грн.), що еквівалентно сумі 51 863 євро.

Стягнути з Держави Російська Федерація на користь Держави Україна судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 28 987 грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Суддя: Ткаченко Н.В.