СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/7493/24

пр. № 2/759/3195/24

08 жовтня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Ключника А.С. за участю секретаря судового засідання Марченко В.В., представника позивача - адвоката Герасимової Т.І., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні. У згаданому позові, позивачка просила суд - припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на частку квартири АДРЕСА_1 та на частку квартири АДРЕСА_2 та, як наслідок, стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за частини вартості квартири АДРЕСА_1 в сумі 2 916 813.80 грн. та за частини вартості квартири АДРЕСА_2 в сумі 841 415.96 грн. Вирішити питання судових витрат.

Позов обґрунтовано тим, що 16.07.2010 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 16.07.2010, про що зроблено актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 689.

За період перебування у шлюбі сторонами було набуто у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру загальною площею - 37,3 кв.м.; житловою площею - 15,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_3 та трикімнатну квартиру загальною площею - 82,2 кв.м.; житловою площею - 45.6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2023 року по цивільній справі № 759/15843/22 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ, постановлено: визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на (одну другу) частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 ; визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного май на подружжя, право власності на (одну другу) частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 .

Таким чином, згідно вказаного рішення суду (одна друга) частина зазначених об`єктів нерухомості належить ОСОБА_2 .

Протягом тривалого часу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не можуть дійти до консенсусу з приводу визначення подальшої долі зазначених об`єктів нерухомості. Так, Відповідачем на постійній основі ігнорувалися будь-які пропозиції зі сторони ОСОБА_2 щодо продажу квартир АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_8 ) та АДРЕСА_2 ) та подальшого рівного поділу виручених коштів між ними. Крім того, Позивач мешкає за межами України та не має наміру приїздити та жити в Україні, а тому бажала реалізувати об`єкти нерухомості, задля отримання коштів на подальше життя та утримання своєї малолітньої доньки та батьків похилого віку.

З огляду на вищеописане, Позивач дійшла до висновку, що вона готова передати Відповідачу частку у квартирі АДРЕСА_7 ( АДРЕСА_8 ) та частку у квартирі АДРЕСА_9 ( АДРЕСА_10 ), які належать їй та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності після виплати останнім половини вартості цих об`єктів нерухомості.

У зв`язку з неспроможністю сторін дійти згоди у питаннях визначення порядку користування нерухомим майном та, як зазначалося раніше, відсутністю можливості врегулювати дане питання в поза судовому порядку, Позивач, вимушений звернутися з даною позовною заявою про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні з метою захисту власних законних інтересів.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.04.2024 року для розгляду вказаної справи визначено суддю ОСОБА_3 (а.с. 50).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 15.04.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 54).

08.07.2024 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У згаданому відзиві відповідачем зазначено, що до нього не надходило жодних пропозицій від позивача з приводу питання розподілу нерухомого майна. Посилання позивача про неможливість користування власним майном не відповідають дійсності, оскільки позивачка не проживає на території України з моменту повномасштабного вторгнення рф на територію України. Відтак, відповідачем не чиниться жодних перешкод у користуванні позивачем належної їй частки спільного майна. Відповідач зазначив, що на сьогоднішній день він займається волонтерством, має на утриманні непрацездатну матір похилого віку, сплачує аліменти на утримання своєї доньки ОСОБА_4 . Відтак у відповідача немає коштів, які позивач просить стягнути з нього у якості компенсації своєї частки у спільному майні (а.с. 83-91).

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 18.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд по суті (а.с. 112).

У судовому засіданні представник позивача адвокат Герасимова Т.І. вимоги позову підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 заперечував проти позову посилаючись на обставини викладені ним у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.09.2023 року по цивільній справі № 759/15843/22 за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільної сумісної власності подружжя на неподільну річ, постановлено: визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на (одну другу) частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 ; визнати за ОСОБА_1 , в порядку поділу спільного май на подружжя, право власності на (одну другу) частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_6 . (а.с. 68-73).

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Окрім цього, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 16 січня 2012 року у справі №6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі №6-68цс12 та від 24 лютого 2016 року у справі №6-2784цс15 та від 23 листопада 2016 року у справі №6-1943цс16.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном (ухвала Верховного Суду України від 23.06.2010р. у справі № 6-22505св 09).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач займається волонтерством, має на утриманні непрацездатну матір похилого віку, сплачує аліменти на утримання своєї доньки ОСОБА_4 (а.с. 92-104).

Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача про припинення його права у спільній частковій власності та стягнення з відповідача грошової компенсації, оскільки це порушує права відповідача та завдасть істотної шкоди інтересам співвласників в цілому.

Окрім того, відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Разом з тим, позивачем не зареєстровано у встановленому законом порядку своє право на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_5 , що унеможливлює звернення з вимогою про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, не доведеністю їх належними і допустимими доказами, у зв`язку з чим вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні його позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 356, 358, 365 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості частки та припинення права на частку у спільному майні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 08.10.2024 року.

Суддя Ключник А.С.