Провадження № 22-ц/801/2063/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2024 рокуСправа № 127/18401/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Оніщука В. В., Сала Т. Б.,

за участі секретаря судового засідання Кашпрук М. Г.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач державна установа «Вінницька установа виконання покарань №1»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2024 року, постановлене у складі судді Бойка В. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до державної установи «Вінницька установа виконання покарань №1» (далі ДУ «Вінницька УВП №1») про стягнення моральної шкоди. Зазначав, що він засуджений до довічного позбавлення волі та з 24.04.2006 року відбуває покарання в ДУ «Вінницька УВП № 1». Внаслідок протиправних дій відповідача, що полягали у перегляді кореспонденції позивача з Вінницької окружної прокуратури, він поніс важкі душевні страждання через нелюдське поводження, що мало наслідком погіршення стану здоров`я. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.11.2023 року у справі № 120/13655/23 вказані дії відповідача по перегляду листа №50-3698-21 від 29.06.2023 Вінницької окружної прокуратури визнано неправомірними. Вважає, що такими діями відповідача йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в 200 000 грн, які просить стягнути на свою користь.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_1 100 грн. моральної шкоди.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить зазначене рішення скасувати, а у справі ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що суд не врахував тяжкість його страждань, а мотиви судового рішення складають враження, що душевні страждання позивача, як особи, що відбуває покарання, мають меншу цінність порівняно зі стражданнями інших громадян, в результаті чого дійшов помилкового висновку про визначення моральної шкоди у розмірі 100 грн.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та з 2006 року відбуває покарання в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань №1».

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.11.2023 року визнано протиправними дії ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», які полягають у перегляді кореспонденції позивача від Вінницької окружної прокуратури, а саме листа №50-3698-21 від 29.06.2023 року (а.с.4-6).

Відповідно до довідки від 03.04.2024 року, стан здоров`я ОСОБА_1 відповідає наявним захворюванням, він продовжує прийом гіпотензивних препаратів та місцеве лікування псоріазу (а.с.6-7).

Задовольняючи частково позовні вимоги , суд виходив з того, що неправомірними діями відповідача, що полягали у незаконному перегляді кореспонденції порушено права позивача та завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 у розмірі 100 грн. Визначений останнім розмір моральної шкоди у 200 000 грн. не відповідає принципам розумності, співмірності та справедливості, оскільки не є розумним задоволенням потреб ОСОБА_1 , а призведе до його безпідставного збагачення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди не надав належної оцінки тривалості та глибині моральних страждань позивача, є безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі - КВК України) кримінально-виконавче законодавство України регламентує порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань з метою захисту інтересів особи, суспільства і держави шляхом створення умов для виправлення і ресоціалізації засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, а також запобігання тортурам та нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню із засудженими. Завданнями кримінально-виконавчого законодавства України є визначення принципів виконання кримінальних покарань, правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав, законних інтересів та обов`язків; порядку застосування до них заходів впливу з метою виправлення і профілактики асоціальної поведінки; системи органів і установ виконання покарань, їх функцій та порядку діяльності; нагляду і контролю за виконанням кримінальних покарань, участі громадськості в цьому процесі; а також регламентація порядку і умов виконання та відбування кримінальних покарань; звільнення від відбування покарання, допомоги особам, звільненим від покарання, контролю і нагляду за ними.

Згідно з статтею 3 КВК України до засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 7 КВК України держава поважає і охороняє права, свободи і законні інтереси засуджених, забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду. Правовий статус засуджених визначається законами України, а також цим Кодексом, виходячи із порядку і умов виконання та відбування конкретного виду покарання.

За змістом частини першої статті 8 КВК України засуджені мають право, зокрема, на гуманне ставлення до них та на повагу їх людської гідності; засуджені не повинні підлягати жорстокому, нелюдському або такому, що принижує їх гідність, поводженню; на належне матеріально-побутове забезпечення у порядку, встановленому цим Законом та нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України.

Порядок і умови виконання та відбування кримінальних покарань у виді арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк та довічного позбавлення волі регулюють Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджені наказом Міністерства юстиції України від 29 грудня 2014 року № 2186/5 (далі - Правила № 2186/5).

Ці Правила обов`язкові для виконання персоналом установ виконання покарань, засудженими, які в них утримуються, а також іншими особами, які відвідують ці установи (пункт 1 Правил № 2186/5).

Держава поважає і охороняє права свободи і законні інтереси засуджених забезпечує необхідні умови для їх виправлення і ресоціалізації, соціальну і правову захищеність та їх особисту безпеку. Засуджені користуються всіма правами людини та громадянина, передбаченими Конституцією України, за винятком обмежень, визначених цим Кодексом, законами України і встановлених вироком суду (частини 1, 2 статті 7 Кримінально- виконавчого кодексу України).

Відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 8 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК України) засуджені мають право давати пояснення і вести листування, а також звертатися з пропозиціями, заявами і скаргами рідною мовою.

Згідно з ч. 1-4 ст. 113 КВК України засудженим дозволяється одержувати і відправляти листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості. Листування між перебуваючими в місцях позбавлення волі засудженими, які не є родичами, допускається тільки з дозволу адміністрації колонії.

Кореспонденція, яку одержують і надсилають засуджені до відбування покарання у виправних колоніях мінімального рівня безпеки із загальними умовами тримання, середнього та максимального рівня безпеки, підлягає перегляду.

Кореспонденція, яку засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, Міжнародному кримінальному суду, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, до суду та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подачі. Кореспонденція, яку засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає.

Листування ув`язнених та засуджених здійснюється на підставі Наказу Міністерства юстиції України від 14.06.2019 року № 1769/5 "Про затвердження правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України".

Так, частиною 1 пункту 3 розділу VII Правил внутрішнього розпорядку слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України (далі Правила) передбачено, що відповідно до статті 13 Закону України "Про попереднє ув`язнення" ув`язнені можуть листуватися з родичами та іншими громадянами, а також з підприємствами, установами, організаціями з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Засуджені, вироки щодо яких набрали законної сили, які на підставі статті 90 КВК тимчасово залишені в СІЗО або переведені до СІЗО з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або виправної колонії, у разі обрання щодо них запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у зв`язку з іншим кримінальним провадженням листуються з письмового дозволу особи або органу, які здійснюють кримінальне провадження.

Листування засуджених здійснюється у порядку, визначеному статтями 8, 113 КВК України. Засудженим дозволяється одержувати і надсилати листи і телеграми за свій рахунок без обмеження їх кількості. Листування між засудженими, що перебувають у місцях позбавлення волі і не є родичами, допускається тільки з дозволу адміністрації СІЗО.

Відповідно до частин 5 пункту 3 розділу VII Правил кореспонденція, яку одержують і надсилають ув`язнені та засуджені, підлягає перегляду, за винятком випадків, передбачених Законом України "Про попереднє ув`язнення", КВК та цими Правилами.

Відповідно до частин 6 пункту 3 розділу VII Правил кореспонденція, яку засуджені адресують до суду, кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені адресують Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, Європейському суду з прав людини, Міжнародному кримінальному суду, а також іншим відповідним органам міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, уповноваженим особам таких міжнародних організацій, та прокуророві, перегляду не підлягає і надсилається за адресою протягом доби з часу її подання. Кореспонденція, яку ув`язнені та засуджені одержують від зазначених органів та осіб, перегляду не підлягає (крім кореспонденції, яку ув`язнені одержують від суду

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23.11.2023 року, що набрало законної сили, встановлено протиправність дії ДУ «Вінницька установа виконання покарань (№1)», що полягали у перегляді кореспонденції позивача від Вінницької окружної прокуратури - листа №50-3698-21 від 29.06.2023 року (а.с.4-6).

Однак, державна установа "Вінницька установа виконання покарань (№1)", не дотримуючись вимог ст. 107, 113 КВК України, Інструкції (пункт 2 розділу 1 Інструкції) та Правил внутрішнього розпорядку (пункт 2 розділу XIII Правил),порушила право засудженого ОСОБА_1 на таємницю листування, чим спричинила моральну шкоду.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Вимога ефективності судового захисту узгоджується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18) зазначено, що преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У справі, яка переглядається, позивачем надано належні докази на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди неправомірними діями ДУ «Вінницька УВП №1» та доведено наявність усіх необхідних умов для застосування статей 23, 1173 ЦК України, про що правильно вказав суд.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що в силу положень ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини ,встановлені рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 23 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ДУ «Вінницька установа виконання покарань №1» про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії має преюдиційне значення у цій справі, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт незаконності дій відповідача ,що полягали у порушенні права ОСОБА_1 на таємницю листування.

При цьому суд правильно визначив розмір відшкодування моральної шкоди у 100 грн, обгрунтовуючи саме такий розмір в якості необхідного і достатнього для відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір моральної шкоди є незначним і дискримінаційним по відношенню до відповідача, є безпідставними виходячи, з наступного.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100 грн, суд навів належне обґрунтування такого висновку, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Тобто, суд з`ясував доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідив надані докази. Визначений місцевим судом розмір моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету.

Аргументи позивача, наведені на підтвердження необхідності стягнення моральної шкоди у зазначеному ним розмірі , на наявність причинно-наслідкового зв`язку між душевними стражданнями від неправомірних дій по перегляду кореспонденції та погіршенням стану здоров`я, не підтверджені допустимими, достовірними та достатніми доказами, відповідними актами судових експертиз.

Інші аргументи апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування правильного і обгрунтованого рішення суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права .

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів та власного тлумачення спірних правовідносин і правильних висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 серпня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий С. Г. Копаничук

судді: В. В. Оніщук

Т. Б. Сало