Справа № 302/987/24
Провадження № 2/302/317/24
Номер рядка звіту 38
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2024 селище Міжгір?я Закарпатської області

Міжгірський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого, судді Пухальського С. В.,

з участю секретарів судового засідання Куруц В. І., ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Кірюшина А. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 7841789 від 08.07.2022 в розмірі 19750,00 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 08.07.2022 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 7841789, право вимоги за яким відповідно до укладеного договору про відступлення прав вимоги між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» від 24.10.2022 № 83-МЛ перейшло до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал». ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконує, а тому утворилась заборгованість у розмірі 19750,00 грн, з яких: 5000,00 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 14250,00 грн прострочена заборгованість за сумою відсотків, 500,00 грн прострочена заборгованість за комісією.

Відповідач в позасудовому порядку відмовляється від виконання взятих на себе зобов`язань, а тому позивач змушений звернутись з даним позовом до суду.

Ухвалою суду від 18.07.2024 відкрито провадження в справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 57-58).

31.07.2024 в системі «Електронний суд» сформовано відзив на позов (а.с. 59-72), в якому представник ОСОБА_2 адвокат Кірюшин А. А. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Таку свою позицію обґрунтовував зокрема тим, що кредитний договір між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 не укладався та останнім не підписувався, грошові кошти у сумі 5000,00 грн відповідач не отримував й позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту видачі кредиту та розміру заборгованості.

Ухвалою суду від 02.08.2024 продовжено подальший розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 89-90).

06.08.2024 в системі «Електронний суд» сформовано відповідь на відзив, в якій представник позивача, з наведенням відповідних обґрунтувань, зауважив, що доводи відповідача про необґрунтованість позовних вимог є безпідставними та такими, що не спростовують підстав позовної заяви (а.с. 102-121).

07.08.2024 в системі «Електронний суд» сформовано заперечення на відповідь на відзив, в яких представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кірюшин А. А. зауважив про безпідставність позову та доводів наведених у відповіді на відзив (а.с. 144-149).

Ухвалою суду від 14.08.2024 витребувано докази (а.с. 158-159).

В судове засідання представник позивача не з?явився, подав клопотання з проханням розгляду справи без його участі (а.с. 165).

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав наведених у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив.

Заслухавши доводи представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків.

Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України) звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частинами 1, 2 статті 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Частиною 1 статті 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В порядку визначеному частиною 2 статті 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У відповідності до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Положеннями статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як передбачено статтею 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Згідно зі статтею 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

За змістом частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частини 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 30 січня 2018 року в справі № 161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (статті 12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 08.07.2022 між ТОВ «Мілоан» (кредитодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір про споживчий кредит № 7841789, за умовами якого позичальник отримав кредит на поточні потреби шляхом переказу коштів у сумі 5000,00 гривень строком на 105 днів, зі сплатою відсотків (а.с. 13-23).

24 жовтня 2022 року між ТОВ «Мілоан» та ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги № 83-МЛ, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» передало ТзОВ «ФК «Кредит-Капітал» за плату належні йому права вимоги до боржників, а ТзОВ ФК «Кредит-Капітал» прийняло належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржника за кредитними договорами (а.с. 34-43).

Відповідно до Реєстру до договору відступлення вимог № 83-МЛ від 24.10.2022, ТзОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_2 за кредитним договором № 7841789 від 08 липня 2022 року в сумі 5000,00 грн (загальна сума заборгованості 19750,00 грн) (а.с. 45).

Суд виходить з того, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі № 755/2284/16-ц.

При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

На підтвердження надання коштів на умовах визначених договором № 7841789 від 08 липня 2022 року в сумі 5000,00 грн, позивач посилався на платіжне доручення 77993921 від 08.07.2022, за змістом якого ОСОБА_2 отримав від ТОВ «Мілоан» кошти в сумі 5000,00 грн, Банк отримувача pb, код банку MASTERCARD, кредитний рахунок 516875*68 (а.с. 30).

Разом з тим, як вбачається з виписки з банківського рахунку, за 08.07.2022 відсутні надходження коштів на належний ОСОБА_2 картковий рахунок НОМЕР_1 *3968 від ТОВ «Мілоан» в сумі 5000,00 грн за договором № 7841789 від 08 липня 2022 року (а.с. 168).

Натомість, у виписці за період з 08.07.2022 по 08.07.2022 відсутні відомості про здійснення ТОВ «Мілоан» перерахування коштів ОСОБА_2 за договором № 7841789 від 08 липня 2022 року в сумі 5000,00 грн (а.с. 171).

За змістом позову та умов договору № 7841789 від 08.07.2022, договір укладено дистанційно шляхом надсилання електронного повідомлення та підписано одноразовим ідентифікатором та надіслано на номер мобільного телефону.

Разом з тим будь-яких доказів надіслання документів електронним шляхом чи іншого листування електронним шляхом між сторонами цього договору суду не надано (наприклад відсутні скановані паспорт боржника чи факсимільний підпис чи сканований чи будь-який інший документ який надсилався електронним шляхом та мав можливість ідентифікувати боржника, з урахуванням того, що відсутні докази того, що мобільний телефон дійсно є телефоном боржника, який заперечив належність йому вказаного в договорі номеру телефону).

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги недоведені, оскільки відсутні належні, допустимі та достатні докази, що підтверджують підписання відповідачем договору про споживчий кредит на умовах визначених цим договором, а також отримання коштів згідно його умов.

З огляду вищенаведеного, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем вимоги, аналізуючи надані сторонами докази, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, суд вважає, що вимоги за позовними заявами задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б у сукупності свідчили про наявність правових підстав для їх задоволення.

Керуючись статтями 2, 3, 10-13, 19, 76-81, 258-259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_2 , про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Закарпатського апеляційного суду безпосередньо або через Міжгірський районний суд Закарпатської області з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2024 року.

Суддя Міжгірського районного суду

Закарпатської області Пухальський С. В.