Справа № 522/5862/24
Провадження № 2/522/4412/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03 вересня 2024 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.

за участю секретаря судового засідання Міщенко О.В.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» про визнання правочинів дійсними, реальними та виконаними, визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду міста Одеси 16.04.2024 року надійшла справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» про визнання правочинів дійсними, реальними та виконаними, визнання права власності.

В обґрунтування позову позивач зазначила що 03.09.1996 р. між відповідачами та ОСОБА_5 на товарній біржі ЦЕНТРАЛЬНА ОДЕСЬКА БІРЖА» (м.Одеса, вул. Жуковського, 38) укладено 2 договори купівлі продажу нерухомого майна: №1319 про придбання 230/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 на підставі договору дарування №2-12400, зареєстрованим Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 11.11.1994 р. та зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м.Одеси за №445 від 11.05.1995 р. та №1320 про придбання 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого УЖКХ Одеської міськради 26.01.1995 р. та зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м.Одеси за №445 від 05.05.1995 р. Однак, наразі вказані договори нотаріально не посвідчені, так як не підлягали такому. Враховуючи, що позивач використовує та утримує квартиру протягом 27 років, зареєстрований в ній, правочин був реальним, просив визнати вказані договори реальними. Крім того, просив визнати за ним право власності на квартиру в порядку спадкування.

За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді Шенцевій О.П.

10 травня 2024 року ухвалою суду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» про визнання правочинів дійсними, реальними та виконаними, визнання права власності - було залишено без руху.

29 травня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків на виконання вимог ухвали суду від 10.05.2024 року.

Ухвалою суду від 30.05.2024 року було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання та викликом сторін.

В судове засідання позивач не з`явився, представник позивача заявою просила розглянути справу за відсутності позивача та його представника, наполягаючи на задоволенні позовних вимог.

Відповідачі та представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарної біржі «Центральна Одеська біржа» в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином. Про причини неявки не повідомляли.

Відповідачі відзив на позов не подавали.

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, за відсутності заперечень представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Відповідно до ч. 4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 03.09.1996 р. між ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на товарній біржі ЦЕНТРАЛЬНА ОДЕСЬКА БІРЖА» (м.Одеса, вул. Жуковського, 38) укладено 2 договори купівлі продажу нерухомого майна: №1319 про придбання 230/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_2 на підставі договору дарування №2-12400, зареєстрованим Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 11.11.1994 р. і зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м.Одеси за №445 від 11.05.1995 р. та №1320 про придбання 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого УЖКХ Одеської міськради 26.01.1995 р. і зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м.Одеси за №445 від 05.05.1995 р.

Договори було укладено на товарній біржі ЦЕНТРАЛЬНА ОДЕСЬКА БІРЖА». Місце розташування: м. Одеса, вул. Жуковського, 38.

230/1000 частин квартири АДРЕСА_1 продано за 1500 грн. Грошові кошти у розмірі 1500 грн. продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 продано за 4500 грн. Грошові кошти у розмірі 4500 грн. продавці отримали від покупця до підписання цього договору.

Правочини повністю виконано: відповідачами були звільнені всі приміщення, передані ключі, вони знялися з реєстрації за вказаною адресою. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін по правочину не заявляв.

Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , про що свідчить Свідоцтво про смерть НОМЕР_2 видане відділом ДРАЦС у м.Одесі Південного МК МЮ (м.Одеса), який був власником нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , та покупцем за договорами купівлі продажу №1319 (придбання 230/1000 частин) та №1320 (придбання 770/1000 частин).

Після смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа та відкрилась спадщина.

Позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 .

До складу спадщини, у відповідності до ст. 1218 ЦК України ввійшли всі права та обов`язки ОСОБА_5 , що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі майнові права померлого на 230/1000 та 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 .

Так, згідно з листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Кокаревої І.Ю. до складу спадкового майна входить квартира АДРЕСА_1 .

При зверненні до нотаріуса з питань оформлення спадщини на 230/1000 та 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , позивач отримав відмову нотаріуса, в зв`язку з тим, що підставою набуття права власності у померлого є договори купівлі-продажу нерухомого майна, які нотаріально не посвідчено, а тому вони не відповідають вимогам чинного законодавства України та не посвідчують право власності померлого на квартиру АДРЕСА_1 .

03 вересня 1996 р. ОСОБА_5 за договорами купівлі-продажу нерухомого майна N1319 та N 1320 придбав 230/1000 та 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 . Дані Договори було укладено на Товарній біржі «Центральна Одеська Біржа» і відповідно до вимог Закону України "Про товарну біржу" зареєстровано в "Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю" під номером 1319 та 1320 від 03.09.96 р. Положеннями даних Договорів передбачено, що їх подальше нотаріальне посвідчення не потрібно. Таким чином після укладення даних Договорів їх нотаріального посвідчення сторони не здійснювали. Договори було зареєстровано у Одеському бюро технічної інвентаризацій та записано в реєстрову книгу.

В зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати вищевказані договори купівлі-продажу дійсними та визнати за ним право власності на 230/1000 та 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

На час укладення договору, ні позивач, ні відповідачі не були обізнані, що правочини, в відповідності до ст. 47 ЦК України (1963 р.) підлягали нотаріальному посвідченню, оскільки на той час також був чинним Закон України «Про товарні біржі», відповідно до ст.15 якого, правочини зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

Позивач використовує квартиру протягом 27ми років для постійного проживання, зареєстрований за вказаною адресою, регулярно оплачує комунальні платежі та утримує квартиру в належному санітарно-технічному стані.

На теперішній час позивач не має можливості реалізувати своє право як власника, а саме здійснити реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно, оскільки договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим.

При цьому, суд приймає до уваги ті обставини, що вказані договори були укладені 03.09.1996 року.

Також, позивач зареєстрував місце проживання у вказаній квартирі.

У відповідності до п. 4 прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, даний Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Отже, в даному випадку, оскільки договір купівлі-продажу було укладено ще у 1996 році, для надання йому оцінки слід застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу УРСР, що діяли на момент укладення договору та переходу права власності.

Згідно зі ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 227 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Відповідно до ч.1 ст.47 ЦК України (1963 року) Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Аналогічне положення міститься і в ч. 2 ст. 220 нині діючого ЦК України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про товарні біржі», товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних з ним торговельних операцій.

Статтею 2 Закону України «Про товарні біржі» встановлено, що основними принципами діяльності товарної біржі є рівноправність учасників біржових торгів, застосування вільних (ринкових) цін, публічність проведення біржових торгів. Отже, товарна біржа - це оптовий, регулярно діючий ринок, де відбувається торгівля сировиною, матеріалами, іншими товарами, допущеними до обігу на біржі, створений для зручності здійснення комерційної діяльності юридичними та фізичними особами, які, в свою чергу, повинні бути обов`язково зареєстрованими відповідною біржою як її учасники.

Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарні біржі» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином.

Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат», перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року № 3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч.2 ст.47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.

На час укладення договору купівлі-продажу квартири в липні 1999 року сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України Про товарну біржу, відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.

При вчиненні правочину всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, і сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеній чинним законодавством України в 1996 році. Усі вимоги договору купівлі-продажу, сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу проведена відповідним відділом бюро технічної інвентаризації.

Реєстрація бюро технічної інвентаризації права власності на придбану квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, не суперечила чинному законодавству.

Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни, зареєстрованих біржею.

Крім того, в подальшому Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.1998 року № 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 року за № 399/2839, також передбачалася підстава для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, зареєстрованих біржою.

Відповідно до п.5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Вищезазначене не суперечить й вимогами ст. 328 ЦК України, відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири, сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що ними визнається і не заперечується, а після укладення договору, квартиру було передано покупцю, якою вона користується до теперішнього часу, однак, реєстрація договору на товарній біржі не може замінити його нотаріального посвідчення, проте нотаріально посвідчити угоду сторони не можуть, оскільки біржовий договір вже зареєстрований в органах технічної інвентаризації, а тому суд приходить до висновку, що порушене права позивача підлягає поновленню, шляхом визнання укладеного договору купівлі-продажу дійсними.

Верховний суд у своїй постанові № 910/7164/19 від 28.05.2020 року наголосив на тому, що статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/ захисту в обраний спосіб.

При цьому вбачається, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та кореспондуючих положень ч.2 ст. 220 ЦК України суди повноважні розглядати питання про визнання договорів дійсними у разі недотримання нотаріальної форми при їх укладенні. Подальше нотаріальне посвідчення договору у такому випадку не вимагається.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень Європейської конвенції з прав людини ч. 1 ст. 6 кожна людина має право при визначенні її цивільних прав та обов`язків або при розгляді будь-якого кримінального звинувачення, яке йому пред`явлено, на справедливий та публічний судовий розгляд справи в розумні строки незалежним та безпристрасним судом.

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона і продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні ( покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Водночас, за правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

У відповідності до абз. 2-3 п.23. Постанови ВСУ від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відтак, позивач успадкував в порядку спадкування за законом майно, що належало його батькові ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав позову, з урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

На підставі викладеного, ст.ст. 47, 128, 153, 224, 227 ЦК України (в редакції 1963року), Закону України «Про товарні біржі», керуючись ст.ст.6-13,81,141,258,259,263- 265,279 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товарна біржа «Центральна Одеська біржа» про визнання правочинів дійсними, реальними та виконаними, визнання права власності - задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №1319 укладений 03.09.1996 р. на Товарній біржі «Центральна Одеська Біржа» між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , а саме: 230/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали продавцям на підставі договору дарування №2-12400, зареєстрованим Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 11.11.1994 р. та зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м. Одеси за №445 від 11.05.1995 р.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №1320 укладений 03.09.1996 р. на Товарній біржі «Центральна Одеська Біржа» між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а саме: 770/1000 частин квартири АДРЕСА_1 , які належали продавцям на підставі Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого УЖКХ Одеської міськради 26.01.1995 р. та зареєстрованим в міжміському бюро технічної інвентаризації м. Одеси за № 445 від 05.05.1995 р.

Визнати за позивачем ОСОБА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5 , право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 85,0 кв. м, з них 59,8 кв. м. житлова площа: 24,5 кв.м. підсобна площа, 84,3 кв.м. корисна площа.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення складено та підписано 13.09.2024 року.

Суддя: