УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 759/9461/22

провадження № 61-12316ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 62,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000).

В обґрунтування позову зазначено, що 05 червня 1999 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого народилася дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 19 червня 2015 року з метою отримання у власність житла між відповідачем та ТОВ «ФК «Житло-Капітал» укладений договір № 37-1906/2015-2 про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання якого ними були передані на користь товариства спільні з відповідачем грошові кошти в загальному розмірі 892 800,00 грн за закріплений за ними об`єкт інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв. м. За відповідачем було зареєстровано право власності на вказану квартиру, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки набута ними за час зареєстрованого шлюбу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 червня 2021 року шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 08 липня 2021 року. З липня 2020 року позивач з дочкою проживає в орендованій квартирі, потрапити в спірну квартиру у неї немає можливості, неодноразові спроби вирішити питання поділу спільного майна в позасудовому порядку не вдались.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року, позов ОСОБА_2 задоволено. У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири загальною площею 62,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 000). Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 11 418,00 грн.

Суд першої інстанції виходив з того, що є доведеними позовні вимоги про те, що спірна квартира є спільною власністю подружжя. На момент набуття спірної квартири ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , презумпція спільності права власності подружжя на придбану в період шлюбу спірну квартиру не спростована; докази, надані ОСОБА_1 , не підтверджують придбання ним спірного нерухомого майна за особисті кошти, оскільки ним не надано належних та допустимих доказів спрямування зазначених коштів на придбання саме цієї квартири.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що надані відповідачем докази на підтвердження придбання ним спірної квартири за власні кошти не можуть слугувати допустимими доказами у справі, оскільки відповідач не вказав та не підтвердив факт зберігання коштів, отриманих від продажу належного йому майна, протягом тривалого часу з метою придбання у подальшому спірної квартири. Між датами отримання відповідачем певних грошових сум, які дійсно були (на той час) його особистою власністю і датою внесення 892 800,00 грн до ТОВ «ФК «Житло-Капітал» пройшов значний час і відповідач не довів суду, що саме ці грошові кошти були внесені ним до Товариства за договором про участь у фонді фінансування будівництва у 2015 році. Та обставина, що відповідач після розірвання шлюбу з позивачкою, без погодження з нею, проводив певні ремонтні роботи в квартирі не свідчить про збільшення розміру частки відповідача у спірній квартирі. Будь-яких зустрічних вимог він не заявляв.

06 вересня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ОСОБА_1 зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, суд не дослідив зібрані у справі докази - пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли неправильних висновків про задоволення позову, поверхово дослідили докази у справі, надані відповідачем на підтвердження походження коштів, за які була придбана спірна квартира, не звернули увагу на надані докази про проведення капітальних поліпшень у спірній квартирі, вартість яких значно перевищує вартість квартири при придбанні. Капітальні поліпшення проведені після розлучення з позивачкою й за особисті кошти відповідача. Суди дослідили докази лише зі сторони позивача, взяли до уваги показання свідків, які є близькими родичами позивача та зацікавленими у результаті розгляду справи. Суди не врахували, що спірна квартира хоча й придбана в період шлюбу, проте за особисті кошти відповідача. Вартість квартири за рахунок капітальних поліпшень за особистий рахунок позивача значно підвищилась, отже суд мав відступити від засади рівності часток подружжя. Подорожчання квартири відбулося після розірвання шлюбу за особистий рахунок відповідача. Будинок в якому розташована спірна квартира, фактично зданий в експлуатацію у липні 2018 року, проте недопрацювання забудовника усувались до 2020 року. З позивачкою сімейні відносини погіршилися у 2018 році. З червня 2020 року сторони проживають окремо. У жовтні 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позов про розірвання шлюбу. Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка не приймала участі у проведенні ремонтних робіт у спірній квартирі. Долучені позивачкою докази до матеріалів справи містять недостовірні відомості і не відповідають дійсності, а саме копії чеків не свідчать про те, що товари придбавалися саме для проведення ремонтних робіт у спірній квартирі, частина чеків виписані на сторонніх осіб, а деякі товари взагалі не використовувалися у проведенні ремонтних робіт.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що 05 червня 1999 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилась дочка ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 червня 2021 року у справі № 760/25590/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Під час шлюбу, 19 червня 2015 року, з метою отримання у власність житла, між відповідачем та ТОВ «ФК «Житло-Капітал» укладений договір № 37-1906/2015-2 про участь у фонді фінансування будівництва, на виконання якого були передані на користь Товариства грошові кошти в загальному розмірі 892 800,00 грн за закріплений за відповідачем об`єкт інвестування, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв. м.

Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 з 28 листопада 2018 року.

17 червня 2003 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 .

14 липня 2003 ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_1 договір № 1 поворотної фінансової допомоги, за яким передала своєму племіннику грошові кошти у розмірі 37 150 дол. США.

19 листопада 2010 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на прості іменні акції в кількості 10 штук номінальною вартістю 50,00 грн, загальною номінальною вартістю 500,00 грн.

22 листопада 2010 року між ТОВ «СІТІ БРОК» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу цінних паперів № Б-40400/10Ю, згідно якого ОСОБА_1 передав у власність акції імені прості номінальною вартістю 50 грн, кількістю 10 шт., загальна сума договору 10 000,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 16 жовтня 2012 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок залиття квартири у розмірі 24 799,87 грн, моральну шкоду 2 500,00 грн та судовий збір 251,40 грн.

Згідно з копією розписки від 09 липня 2021 року ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_7 20 000,00 дол. США на ремонт квартири, яка йому належить за адресою: АДРЕСА_1 , до 09липня 2024 року.

10 липня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_8 договір № 1-07/21 про проведення ремонту квартири по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 182 878,00 грн.

Відповідно до акта № 1/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_8 від 01 вересня 2021 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 182 878,00 грн.

11 липня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_9 договір № 2-07/21 про проведення ремонту квартири, згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 177 891,80 грн.

Відповідно до акта № 2/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_9 від 03 вересня 2021 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 177 891,80 грн.

12 липня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_10 договір № 3-07/21 про проведення ремонтних робіт на АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 66 004,00 грн.

Відповідно до акта № 3/07-21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_11 від 03 серпня 2021 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 66 004,00 грн.

11 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_12 договір № 177/21 про проведення ремонту квартири, згідно кошторису (калькуляції матеріалів) загальна вартість матеріалів 97 394,00 грн.

Відповідно до акта № 1 до договору № 177/21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_12 від 30 серпня 2021 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 97 394,00 грн.

14 серпня 2021 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_13 договір № 14-08/21 про проведення ремонтних робіт та встановлення меблів по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів та робіт) загальна вартість матеріалів та робіт 244 809,80 грн.

Відповідно до акта № 1 до договору № 14-08/21 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ОСОБА_13 від 14 жовтня 2021 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 244 809,80 грн.

04 вересня 2021 року між ФОП « ОСОБА_14 » та ФОП ОСОБА_14 та ОСОБА_1 укладені договіри - замовлення на поставку та виконання робіт № 0409 та згідно товарних чеків від 04 вересня 2021 року та 07 жовтня 2021 сплачено 61 834,00 грн.

07 червня 2022 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_15 договір № 07-06/22 про проведення ремонтних робіт по АДРЕСА_1 , згідно кошторису (калькуляції матеріалів та робіт) загальна вартість матеріалів та робіт 131 195,00 грн.

Відповідно до акта № 1 до договору № 07-06/22 здачі-приймання виконаних робіт (проведення ремонту) між замовником ОСОБА_1 та виконавцем ФОП ОСОБА_15 від 07 вересня 2022 року, замовник розрахувався з виконавцем в повному обсязі та сплатив кошти в сумі 131 195,00 грн.

Суди також дослідили надані ОСОБА_1 копії: замовлення покупця № від 12.07.2022 року на суму 52 648,00 грн, заявки покупця № 2695 від 28.07.2022 року та рахунок № 2805 від 30.07.2022 на суму 12 429,00 грн, заявка покупця № 2696 від 28.07.2022 року та рахунок № 2806 від 30.07.2022 року на суму 9000,00 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054297 від 28.06.2018 року на суму 4 632,88 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054295 від 28.06.2018 року на суму 4 600,56 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054912 від 29.06.2018 року на суму 1 097,45 грн, видаткової накладної Ррз/К8 - 0054785 від 29.06.2018 року на суму 3 716,06 грн, накладної відпустку товару № УСЛ/К8-0004816 від 28.06.2018 року на суму 9 233,56 грн, накладної відпустку товару № УСЛ/К8-0004816 від 28.06.2018 року на суму 15 098,10 грн, фіскальних чеків на суму 1875,96 та 29 745,40 грн, 55,86 грн, 42,96 грн, 105,64 грн, накладної на суму 2 301,00 грн, товарних чеків № 003, №00453 від 23.04.2019 року на суму 3630,00 грн та 6 100,00 грн.

Відповідно до форми ОК-5 Пенсійного фонду України встановлено, що з 1998 року по 2022 рік ОСОБА_2 працювала та отримувала дохід.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі

№ 6-2641цс15, на яку посилається ОСОБА_1 , зроблено висновок, що «належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане»

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження

№ 61-1539св19)).

Касаційний суд вже звертав увагу, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд зауважив, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 травня 2023 року в справі № 215/1191/17 (провадження № 61-9767св22)).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, третя статті 12, частина перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Суди встановили, що спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, відповідачем не доведено факту придбання спірної квартири за особисті кошти, обставин для відступлення від засади рівності частин подружжя суди не встановили. Суди зробили правильний висновок, що обставина проведення відповідачем без згоди позивачки ремонтних робіт в квартирі не є підставою для збільшення розміру його частки у спірній квартирі, а зустрічних вимог про стягнення компенсації вартості таких робіт відповідач не заявляв .

За таких обставин суд зробили обґрунтований висновок, що відповідач презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростував.Оскаржені судові рішення не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, на які посилається ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 березня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 31 липня 2024 року у справі № 759/9461/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко