Дата документу 01.10.2024 Справа № 335/3926/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/3926/23
Провадження №22-ц/807/1714/24
Головуючий в 1-й інстанції Крамаренко І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Кочеткової І.В., Полякова О.З.,
секретарВолчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Якубовського Олександра Олександровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2023 року позивач ОСОБА_1 , в особі адвоката Якубовського Олександра Олександровича, звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, зазначивши наступне. Позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 з 07.05.2010 перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час між ними існують спори: про розірвання шлюбу; про поділ спільного майна; про стягнення аліментів та утримання дітей, які перебувають у провадженні судів. Предмет позову про поділ майна подружжя у справі №351/509/23 не охоплює ще один об`єкт, який хоча й було придбано за спільні кошти подружжя, однак не було зареєстровано ні на одного з них. Так, у 2019 році подружжя вирішили придбати з аукціону у США автомобіль після ДТП для його подальшого ввезення в Україну, ремонту та продажу. Між продавцем G&G AUTO SALES LLC з однієї сторони та позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу вказаного автомобіля з аукціону. Однак, у зв`язку із наявністю юридичних ризиків для ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (на майно накладено арешт), операцію імпорту автомобіля було проведено від імені відповідачки ОСОБА_2 . Відповідачка ОСОБА_2 на той час люб`язно на безоплатній основі погодилась тимчасово стати титульним власником автомобіля, оскільки є членом родини. Протягом усього періоду експлуатації автомобіля, він завжди знаходився у користуванні подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідачка ніколи його не експлуатувала, оскільки знала, що являється лише титульним власником і його не придбавала. На даний час автомобіль також знаходиться у володіння позивача. Враховуючи викладене, позивач просив суд, визнати автомобіль Volkswagen, модель Atlas, номер кузову (VIN) НОМЕР_1 , 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який зареєстрований 09.07.2020 за відповідачкою ОСОБА_2 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Якубовського Олександра Олександрович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що договір купівлі-продажу автомобіля відбувся між продавцем G&G AUTO SALES LLC з однієї сторони та позивачем ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з другої сторони, отже відповідачка не є стороною договору і набула право власності без достатніх правових підстав.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Манченко О.В. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 07.05.2010, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Яремчанського міського управління юстиції Івано-Франківської області, актовий запис №25. (а.с.12), який відповідно до рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16.05.2023 розірвано. (Єдиний державний реєстр судових рішень https://reestr.court.gov.ua/Review/110875721).

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 09.07.2020, власником транспортного засобу VOLKSWAGEN ATLAS, 2018 року випуску, білого кольору, номер кузову (VIN) НОМЕР_4 , є відповідач ОСОБА_2 .

Водночас встановлено, що вказаний транспортний засіб придбавався за аукціоном у США та оплата за придбання вказаного транспортного засобу здійснювалась на підставі двох інвойсів продавця G&G AUTO SALES LLC (США): 1) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я ОСОБА_4 на суму 5022,00 доларів США; 2) інвойс №А460664 від 18.09.2019 на ім`я ОСОБА_3 на суму 5022,00 доларів США. (загальна сума 10044 доларів США).

Відповідно до копії квитанції №46478567 від 05.12.2019 ОСОБА_2 сплачено кошти у розмірі 82 600,00 грн., за призначенням платежу: попередня оплата за митне оформлення.

Крім того, відповідно до матеріалів справи, а саме: фото із зображеннями вказаного транспортного засобу; рахунків і накладних на запчастини; актів виконаних робіт; товарних чеків, тощо, убачається, що спірний транспортний засіб перебував (придбаний) у пошкодженому стані та замовником і платником за ремонтні (відновлювальні) роботи, відповідно до цих документів, зазначено позивача ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 набула спірний автомобіль у власність у встановленому законом порядку, та, на даний час, є законним власником. Доводи сторони позивача щодо набуття відповідачем права власності на вказаний транспортний засіб без достатніх правових підстав, є необґрунтованими, оскільки позивачем не заявлено вимог про визнання недійсним набуття такого права, у спосіб передбачений чинним законодавством України. Крім того, позивач не довів порушення свого права або інтересу.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (статі 60, 61 СК України).

Таким чином, спільна сумісна власність подружжя виникає у подружжя в разі придбання майна в період шлюбу.

Згідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 09.07.2020, власником транспортного засобу VOLKSWAGEN ATLAS, 2018 року випуску, білого кольору, номер кузову (VIN) НОМЕР_4 , є відповідач ОСОБА_2 .

Таким чином, право власності на спірний автомобіль дійсно було зареєстровано в період шлюбу позивача та третьої особи. Між тим, таке право зареєстровано на відповідачку ОСОБА_2 , що виключає визнання вказаного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя згідно вимог законодавства.

Як підстава позову, визначено безпідставність набуття ОСОБА_2 спірного автомобіля у відповідності до вимог ст.1212 ЦК України.

Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна - це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані іншими інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося у незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Підстави набуття відповідачкою права власності на спірний автомобіль позивачем у справі не оспорюються, більш того, як зазначає сам позивач, він та його колишня дружина сприяли придбанню відповідачкою спірного автомобіля, їм обом було відомо, що право власності на спірний автомобіль буде зареєстровано на відповідачку, і вони проти цього не заперечували.

Таким чином, транспортний засіб VOLKSWAGEN ATLAS, 2018 року випуску, білого кольору, номер кузову (VIN) НОМЕР_4 не є безпідставно отриманим майном.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що відповідно до ухвали Запорізького апеляційного суду від 05 серпня 2024 року, скаржнику ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 9564,10 грн. до ухвалення рішення у справі, вказана сума підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь держави.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Якубовського Олександра Олександровича залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 червня 2024 року по цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 9564,10 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 3 жовтня 2024 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: І. В. Кочеткова

О. З. Поляков