Провадження № 22-ц/812/1120/24
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2024 року м. Миколаїв

справа № 479/448/23

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого Коломієць В.В.

суддів Самчишиної Н.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області, ухвалене 23 квітня 2024 року під головуванням судді Репушевської О.В., повний текст судового рішення складений цього ж дня,

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації.

Позивач зазначав, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії МК № 088051 є власником земельної ділянки площею 5,2497 га кадастровий номер: :02:000:0080, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області

У 2021 році позивач дізнався, що від його імені було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років, який пройшов державну реєстрацію.

За твердженням ОСОБА_1 він ніколи не мав наміру укладати вищевказаний договір оренди з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та відповідачі до нього з відповідним пропозиціями не зверталися. Вказаний договір ним не укладався і не підписувався. Більше того, він взагалі його не бачив та не отримував його примірник. В подальшому йому стало відомо, що цей договір оренди був укладений від його імені ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Як вказав позивач, ним дійсно було видано на ім`я ОСОБА_2 довіреність, яку було посвідчено приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. та зареєстровано в реєстрі 10 жовтня 2003 року за № 831. Відповідно до змісту довіреності він доручив ОСОБА_2 бути його представником з усіма повноваженнями з питань користування належною йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І МК № 041344 та серії МК № 088051 земельною ділянкою площею 5,25 га кадастровий номер: :02:000:0080, розташованої в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, для чого надав йому право представляти його інтереси в будь-яких установах чи підприємствах, подавати від його імені заяви та інші документи, що стосуються виконання передбаченого в довіреності, укладати договори оренди, одержувати необхідні довідки, документи, розписуватись за нього, а також вчиняти інші дії, пов`язані з цією довіреністю. При цьому дана довіреність була видана без зазначення строку її дії та кінцевої дати закінчення повноважень ОСОБА_2 , а тому відповідно до ст. 67 ЦК УРСР (що діяв на момент видання доручення) вона зберігала силу протягом одного року з дня її вчинення.

Також позивач зазначив, що в подальшому йому стало відомо, що в оспорюваному договорі підпис виконаний не ОСОБА_2 , а невідомою йому особою.

На думку позивача, такі обставини свідчать про те, що договір оренди землі з відповідачем не був укладений.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,12497 га кадастровий номер: :02:000:0080, розташованої в межах території (Багачівської) Кривоозерської селищної ради Первомайського району Миколаївської області, шляхом скасування державної реєстрації Договору оренди землі № 10/К від 01 січня 2005 року, укладеного між ОСОБА_1 в особі ОСОБА_2 , діючого в його інтересах на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В.А. та зареєстрованої реєстрі 10 жовтня 2003 року за №8312 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрованого Кривоозерським райвідділом МРФ У Державному реєстрі земель 28.08.2006 року за № 39.

У відзиві на позовну заяву ТОВ «Агрофірма Корнацьких» вважає помилковими твердження позивача про те, що підписаний представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - 01 січня 2005 року договір оренди був укладений вже після закінчення строку дії довіреності, є помилковими. На думку відповідача, так як довіреність не містила строку дії, то це означає, що відповідний усний договір доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений 10.10.2003 року безстроково. Відповідач також зазначав, що позивачем не надано доказів припинення станом на 31.12.2003 року ані усного договору доручення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , ані нотаріальної довіреності, а тому згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та ч. 1 ст. 247 ЦК України ОСОБА_2 мав належні повноваження на укладання договору оренди землі, що узгоджується з усталеною судовою практикою викладеною у постанові Верховного Суду від 09 листопалда 2022 року у справі № 484/4338/21, від 21 грудня 2022 року у справі №479/662/21. За такого ТОВ «Агрофірма Корнацьких» просило відмовити у задоволенні позову.

ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій зазначив, що підтримує заперечення ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що договір оренди укладено сторонами у відповідності до вимог законодавства, внаслідок чого відсутні підстави для усунення перешкод шляхом скасування його реєстрації.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Зазначав що, ухвалюючи рішення суд першої інстанції посилався на той факт, що ОСОБА_2 станом на 01 січня 2005 року мав повноваження на підписання договору оренди землі в його інтересах, не звернувши належної уваги на предмет і підстави позову. Апелянт вказує, що на момент укладання оспорюваного договору уповноваженим на його підписання від його імені був лише ОСОБА_2 та як на підставу для задоволення позовних вимог він посилався на те, що ОСОБА_2 договір не підписував. На підтвердження вказаних обставин представником ОСОБА_3 було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для вирішення питання про належність ОСОБА_2 підпису у оспорюваному договорі, проте дане клопотання під час підготовчого засідання взагалі не розглядалося та йому не надавалося жодної оцінки, чим грубо порушено процесуальні права сторони у справі. Крім того, як вказав позивач, його представник - адвокат Кравченко О.С., разом з позовною заявою заявив ряд клопотань: про витребування примірнику договору оренди землі, довіреності, виданої ОСОБА_1 на імя ОСОБА_2 , витребування у ОСОБА_2 вільних зразків підпису, експериментальних зразків підпису та почерку. Між тим, 18 квітня 2023 року суддею було задоволено лише два клопотання, а саме: про витребування примірнику договору оренди землі та довіреності. На думку позивача, суддею було залишено поза увагою доводи його представника щодо наявності підстав для задоволення даного клопотання та не було наведено у рішенні мотивів у частині відхилення наведених аргументів. Тоді як з огляду на предмет і підстави заявленого позову, зокрема, твердження про те, що підпис у оскаржуваному договорі оренди землі виконано не уповноваженим на це ОСОБА_2 , а іншою особою та для з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису, проведення почеркознавчої експертизи має визначальне значення. З огляду на викладене, на думку апелянта, суд дійшов передчасного висновку щодо його волевиявлення при укладенні спірного договору, оскільки факту належності у договорі підпису уповноваженій на це особі не встановлено.

Відповідачі правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції позивач та відповідачі не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кравченко О.С. - підтримав доводи і вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 5.2497 га, кадастровий номер: :02:000:0080, що розташована в межах території Багачівської сільської ради Первомайського (Кривоозерського) району Миколаївської області, що підтверджено даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №251024088, виданого 02 квітня 2021 року(а.с.27).

01 січня 2005 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» укладено договір оренди землі строком на 50 років, на період з 01 січня 2005 року до 31 грудня 2054 року. Договір зареєстрований у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» 28 серпня 2006 року за №39.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 передав ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в оренду земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею по 5.25 га, яка знаходиться на території Багачівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області, що підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки (а.с.26).

Договір підписано від імені представника ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та від імені власника землі ОСОБА_1 його представником ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченої ним довіреності від 10 жовтня 2003 року (а.с.54).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до вимог статті 124 ЗК України передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї з сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

За частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 Закону України «Про оренду землі» є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті).

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації (частина третя статті 640 ЦК України).

Таким чином, за встановленими судом у справі обставинами, сторонами узгоджені усі суттєві умови договору оренди, які їх уклали в письмовій формі 01 січня 2005 року та підписали через своїх представників за належно оформленими повноваженнями, після чого зареєстрували договори оренди у Кривоозерському районному відділі МРФ ДП «Центр ДЗК» 28 серпня 2006 року за №39.

Від імені позивача, як орендодавця, його волевиявлення на укладення договору оренди, яке ним висловлено у підписаній особисто та нотаріально посвідченій довіреності від 10 жовтня 2003 року, підтверджено представником ОСОБА_2 у межах повноважень, визначених цією довіреностю.

Згідно із частиною першою статті 67 ЦК Української РСР, чинного на час видачі ОСОБА_1 довіреності ОСОБА_2 (10 жовтня 2003 року), строк дії довіреності не може перевищувати трьох років. Якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення.

Посвідчена державним нотаріусом довіреність, що призначається для вчинення дій за кордоном і не містить вказівки про строк її чинності, зберігає силу до її скасування особою, яка видала довіреність.

Пославшись на вказану норму права, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вказана довіреність, в якій не було визначено строку, не припинила свою дію 01 січня 2005 року, а, відповідно, ОСОБА_2 мав повноваження на укладення договору оренди землі від 01 січня 2005 року з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» в інтересах ОСОБА_1 , тому цей договір є укладеним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинність з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно із частиною третьою статті 5 ЦК України якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Апеляційний суд вважає, що норма статті 67 ЦК Української РСР, згідно з якою якщо строк у довіреності не зазначений, вона зберігає силу протягом одного року з дня її вчинення, у разі якщо у довіреності не було зазначено строк її дії, не встановлювала чітко її строк в один рік, як правильно вказав суд першої інстанції, а тільки передбачала, що вона зберігає свою силу протягом року з дня її вчинення.

Тобто, із закінченням року дія довіреності мала бути припинена відповідно до чинного на той час законодавства. Однак підстави для припинення довіреності, яка була видана під час дії норм ЦК Української РСР та продовжувала діяти після 01 січня 2004 року, слід визначати відповідно до норм, чинних на час її припинення, тобто положень статті 248 ЦК України, оскільки щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі:

1) закінчення строку довіреності;

2) скасування довіреності особою, яка її видала;

3) відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю;

4) припинення юридичної особи, яка видала довіреність;

5) припинення юридичної особи, якій видана довіреність;

6) смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Оскільки довіреність ОСОБА_1 не передбачала строку її дії, а норма ЦК Української РСР, яка визначала збереження ними сили протягом одного року з дня їх вчинення не втратила чинність з 01 січня 2004 року, то жодної із наведених у частини першої статті 248 ЦК України підстави не відбулося на час укладення договорів оренди землі від 01 січня 2005 року.

Отже, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 мав повноваження на підписання вказаного договору в інтересах ОСОБА_1 , а тому спірний договір є укладеним.

Доводів щодо незгоди з таким висновком суду першої інстанції апеляційна скарга не містить.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв`язку з невирішенням клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи для з`ясування питання про належність ОСОБА_2 підпису у оспорюваному договорі та про відмову у задоволенні клопотання про витребування у ОСОБА_2 зразків його підпису та почерку для проведення експертизи, слід зазначити наступне.

За змістом частин другої і третьої статті 12 ЦПК України здійснення всіх процесуальних прав і обов`язків, передбачених законом, учасниками справи відбувається за рівних прав. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Предметом доказування у справі є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

Тому дослідження обставин, що входять до предмету доказування, може бути предметом висновку експерта (частина друга статті 102 ЦПК України).

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. При тому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини п`ята і шоста статті 81 ЦПК України).

Аналіз наведених норм процесуального права свідчить про те, що сторона, яка зазначає про те, що нею договір не підписано, може на підтвердження таких обставин справи, які входять до предмету доказування, надати докази, зокрема, висновок експерта, або заявити клопотання перед судом про сприяння їй у реалізації своїх прав та призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи.

В той же час сторона не може ґрунтувати доказування наведених нею обставин справи на припущеннях, для перевірки яких перекласти тягар надання доказів на іншу сторону, та вимагати від суду зобов`язати іншого учасника справи, до якого нею позовних вимог не заявлено, подати певні докази на підтвердження заявлених обставин, обов`язок доказування яких покладено саме на цю сторону, що ініціювала спір.

В цьому випадку не є слушним посилання представника позивача на постанову Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі №760/10691/18, оскільки за обставинами справи, яка переглядалася касаційним судом, підпис на іншому договорі оспорювався позивачем з тих підстав, що саме цей учасник справи його не підписував, внаслідок чого касаційним судом виснувано, що обов`язок доказування невідповідності підпису позивача на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема у спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення у справі судової почеркознавчої експертизи.

В даній справі, позивачем не оспорюються свій підпис на довіреності, яким ним уповноважено представника на підписання договору оренди, а оспорюється, та виключно на припущеннях, можливість не підписання договору оренди, на укладення яких він уповноважив ОСОБА_2 від його імені.

Враховуючи наведене, судом обґрунтовано відмовлено у витребуванні зразків підпису ОСОБА_2 . До того ж матеріали справи не містять клопотання позивача чи його представника до суду першої інстанції про призначення почеркознавчої експертизи.

За правилами пункту 1 частини другої статті 11 ЦЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору (правочину) не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 ЦК України).

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

За частиною першою статті 14 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на дату, зазначену в спірному договорі) договір оренди землі укладається в письмовій формі та за бажанням однієї з сторін може бути посвідчений нотаріально, а за статтею 18 цього Закону договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації.

Зокрема, право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (згідно із частиною першою статті 125 ЗК України). Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (частина п`ята статті 126 ЗК України).

У тому разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.

Разом з тим, судом правильно встановлено, що волевиявлення на укладення договору оренди одним із повірених, зокрема ОСОБА_2 , від власника землі ретельно викладено позивачем ОСОБА_1 у змісті нотаріально посвідченої довіреності від 10 жовтня 2003 року(а.с.54).

Ці умови перенесено у зміст договору оренди, укладеного 01 січня 2005 року у письмовій формі. Укладення договору з перевищенням повноважень, які б не відповідали волевиявленню ОСОБА_1 , викладеному у змісті довіреності, позивачем не заявлено.

Заперечень ОСОБА_2 факту власноручного підписання умов договору оренди від імені ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

За такого відсутні підстави вважати спірний договір оренди неукладеним.

За цих обставин та на переконання колегії суддів, суд першої інстанції, ґрунтуючись на належно досліджених ним доказах, дійшов правильного висновку про недоведеність порушення прав та інтересів позивача.

Встановивши, що відповідач ОСОБА_2 не оспорює свій підпис на договорах оренди, договори укладено та виконуються в межах волевиявлення позивача, яке викладено ним у змісті виданих та посвідчених довіреностях, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для усунення перешкод та скасування державної реєстрації.

Оскільки такий висновок відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону, то не вбачається підстав для скасування чи зміни судового рішення.

Доводи апеляційної скарги позивача на законність судового рішення у справі не впливають.

За таких обставин, і відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 23 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова

Повний текст судового рішення складений 04 жовтня 2024 року