Справа № 199/8974/23
(2/199/540/24)
РІШЕННЯ

Іменем України

25 вересня 2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Богун О.О.

при секретареві Дубовик А.П.

за участю учасників справи:

представника позивача: ОСОБА_1 ,

представника відповідача: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження в залі суду в місті Дніпрі цивільну справу за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачзвернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позову зазначив, що позивачем при здійсненні моніторингу об?єктів нерухомого майна, що перебувають у комунальній власності, було встановлено наявну державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер 101) за ОСОБА_4 , що зареєстрована на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О. 04.06.2021 за реєстровим №236. Відповідно до п. 1.3 договору, зазначена квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.07.1999 р. виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999.

Відповідно до ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Згідно з пунктом 1.7 Положення про департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, що затверджене рішенням Дніпровської міської ради № 8/3734 від 05.10.2016 року, даний департамент визначений органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра.

Відповідно до інформації Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Будинок АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639).

Отже, оскільки свідоцтва про право власності на житло, що видане 27.07.1999 року Виконкомом міської ради народних депутатів згідно із розпорядженням №5/84-99 від 27.07.1999 не існує та квартира АДРЕСА_1 вибула з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра поза волею власника.

Зазначені обставини були встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2022, яке набрало законної сили 14.07.2022 року у справі №199/9435/21 за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння. Зазначеним рішенням встановлено, що спірне нерухоме майно перебувало у володінні територіальної громади міста Дніпра та зазначене майно вибуло від власності позивача поза його волею, як власника, та перебуває у власності ОСОБА_4 .

Так, вищезазначеним рішенням суду позовні вимоги Дніпровської міської ради задоволені у повному обсязі та витребувано від ОСОБА_4 на користь позивача квартиру АДРЕСА_1 .

Але при виконанні рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду від 03.06.2022 року Дніпровською міською радою було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить інший особі та витребувати майно у ОСОБА_4 неможливо.

Так, на підставі договору купівлі-продажу №236 від 08.10.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстровано право приватно власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, на теперішній час спірна квартира перебуває у приватній власності ОСОБА_3 на підставі вказаного вище договору купівлі-продажу від №236 від 08.10.2021 року.

Позивач вважає, що оскільки спірний об?єкт нерухомого майна є об?єктом, який належить до комунальної власності, а рішення щодо його відчуження власником не приймалось, квартира АДРЕСА_1 вибула з володіння поза волею власника та повинна бути витребувана з власності відповідача.

Ухвалою від 14.11.2023 р. відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

25.01.2024 р. від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Петушкова І.С. надійшов відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Позовна заява ґрунтується на рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду від 03.06.2022 року, яке було скасовано рішенням Дніпровського апеляційного суду від 18.01.2024 р. Вважає, що посилання позивача про відсутність інформації в книгах реєстрації свідоцтв та розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 , свідчить про недбальство з боку органів місцевого самоврядування, а не про відсутність свідоцтва про право власності як такого. Позивачем не надано доказів, що першочергово отримане ОСОБА_5 свідоцтво про право власності видане 27.07.1999 р. виконкомом міської ради народних депутатів згідно розпорядження 5/84-99 від 27.07.1999 р. є несправжнім , та на підставі нього неможливо реєструвати право приватної власності.

Ухвалою від 26.03.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Також представляв інтереси третьої особи Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради.

Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки вважає, що наданих позивачем доказів не достатньо для задоволення позову.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини не явки в судове засідання не повідомили.

Вислухавши думку сторін, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 04.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу №236 від 04.06.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондарем М.О., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 30-33).

08.10.2021 на підставі договору купівлі-продажу №1630 від 08.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., зареєстровано право приватної власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується вказаним договором (а.с. 15-18).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03.06.2022, яке набрало законної сили 14.07.2022 року у справі №199/9435/21 позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено повністю. Витребувано від ОСОБА_4 на користь територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради ) квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) (а.с. 19-24).

Постановою Дніпровського апеляційного суду Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 , де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння відмовлено. Підставою скасування рішення суду першої інстанції було те, що позов поданий до неналежного відповідача, оскільки на момент звернення позивачем до суду з позовом до ОСОБА_4 де треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння власником спірної квартири вже був ОСОБА_3 .

Відповідно до інформації з Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, за архівними даними приватизаційних справ відомості щодо передачі у власність громадян шляхом приватизації квартири АДРЕСА_1 відсутні (лист від 13.09.2021 №3/9-4182) (а.с.35).

В книгах реєстрації свідоцтв про право власності розпоряджень про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не виявлено.

Будинок АДРЕСА_2 , в який увійшла квартира АДРЕСА_3 , належить до комунальної власності територіальної громади міста та зареєстрований за місцевою радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 року, зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстрову книгу №23 за реєстровим №1347 (лист від 30.12.2020 №15639) (а.с.34).

Частиною 1 ст. 2ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності позивача та регулюються 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 30 ч. 1 ст. 26, ч. 5 ст. 60, ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 316, 317, 319, 321, 387, 388 ЦК.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

При цьому, згідно з п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо прийняття рішень про відчуження відповідно до закону комунального майна.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Відповідно до правової позиції, викладеної Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18).

Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача».

Спірне майно перебувало у володінні позивача, позивач вказує на порушення своїх прав, як власника, на підставах, визначених законодавством, та на момент подання позову та розгляду справи судом не є власником цього майна, однак вважає себе таким.

Вочевидь, порушення прав позивача з боку відповідача.

Таким чином, враховуючи те, що нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), вибула від позивача поза його волі, як власника, вказане майно перебуває у власності відповідача, то суд приходить до висновку, що вказане майно підлягає витребуванню з незаконного володіння відповідача на підставі вищевикладеного.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280-282, 289 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити в повному обсязі.

Витребувати від ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 101, у власність територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Дніпровської міської ради судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 7820 (сім тисяч вісімсот двадцять) грн. 35 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О.О.Богун

25.09.2024