Провадження № 2/201/3847/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту та стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради, про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та встановлення факту проживання дитини разом із батьком.

У поданому до суду позові вказував на те, що 27 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №667. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак, починаючи з 30 листопада 2023 року шлюбні відносини між сторонами були остаточно припинені. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2024 року у справі № 199/10267/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу спільна дитина ОСОБА_3 за домовленістю Сторін залишилась проживати разом із батьком. Позивач самостійно виховує та доглядає за своєю малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. У зв`язку із тим, що позивач з відповідачем розлучились та більше не могли проживати разом в одній квартирі, позивач орендував іншу квартиру, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де починаючи з 01.02.2024 року і проживає там разом зі своєю донькою. Відповідач заперечує проти того, що дитина постійно проживала разом із позивачем - батьком, вважає, що вона краще знає та вміє виховувати нашу дитину, що дитина повинна проживати тільки з матір`ю, без врахування як побажань самої дитини, так і прав та законних інтересів батька. При цьому, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у її вихованні та матеріальному утриманні, не цікавиться успіхами дитини в навчанні тощо, а також не має самостійного стабільного доходу. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує свою доньку всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається тільки позивач за свій рахунок. У відповідача відсутні будь-які обставини, передбачені статтею 188 Сімейного кодексу України, які б звільняли її від обов`язку утримувати свою дитину.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, позивач просив суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6000.00 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Ухвалою суду було відкрито провадження у справі, вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження та призначене судове засідання.

Від позивача до суду надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд позов задовольнити. Також, просив розглядати справу без його участі.

Відповідач також подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, та не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, всі обставини справи підтвердила.

Представник третьої особи Управління-служби у справах дітей Соборної у місті Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про необхідність задоволення позову, з таких підстав.

Судом встановлено, що 27 жовтня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб, виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №667.

Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як зазначає позивач, починаючи з 30 листопада 2023 року шлюбні відносини між сторонами були остаточно припинені. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.01.2024 року у справі № 199/10267/23 шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Після розірвання шлюбу спільна дитина ОСОБА_3 за домовленістю Сторін залишилась проживати разом із батьком. Позивач самостійно виховує та доглядає за своєю малолітньою донькою, дитина перебуває на його повному матеріальному забезпеченні, лише тільки під його наглядом, вихованням та опікою. У зв`язку із тим, що позивач з відповідачем розлучились та більше не могли проживати разом в одній квартирі, позивач орендував іншу квартиру, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , де починаючи з 01.02.2024 року і проживає там разом зі своєю донькою. Вказане підтверджується матеріалами справи та не спростовується сторонами.

Позивач має можливість доглядати за своєю дитиною краще ніж матір, виховувати та утримувати її, розвивати та піклуватися. Він має достатній рівень доходів, власний автомобіль, що дозволяє зробити для дитини належні умови проживання, догляду та виховання.

Однак, відповідач заперечує проти того, що дитина постійно проживала разом із позивачем - батьком, вважає, що вона краще знає та вміє виховувати нашу дитину, що дитина повинна проживати тільки з матір`ю, без врахування як побажань самої дитини, так і прав та законних інтересів батька. При цьому, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо утримання дитини, здійснення інших батьківських обов`язків, передбачених Сімейним кодексом України, не бере жодної участі у її вихованні та матеріальному утриманні, не цікавиться успіхами дитини в навчанні тощо, а також не має самостійного стабільного доходу. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує свою доньку всім необхідним. Наразі вихованням, утриманням, матеріальним забезпеченням дитини займається тільки позивач за свій рахунок.

Як зазначив позивач та не заперечувалось відповідачем, відповідач повністю відмовилась від своїх обов`язків щодо матеріального утримання дитини. Всі витрати по матеріальному забезпеченні потреб дитини лягли тільки на плечі позивача. При цьому, у відповідача відсутні будь-які обставини, передбачені статтею 188 Сімейного кодексу України, які б звільняли її від обов`язку утримувати свою дитину.

Згідно частин 1, 2, 4 статті 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції).

Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно із частиною першою статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Згідно з частиною 3 статті 45 ЦПК України, суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як і з статті 141 СК України, так зі змісту Конвенції про права дитини.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16.07.2015 року).

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Як вбачається із поданого позову, позивач зазначає, що його дитина наразі постійно проживає із ним, позивач має постійне місце проживання, регулярний та стабільний заробіток, власний автомобіль, самостійно займається вихованням та утриманням дитини. Просить визначити місце проживання дитини разом із ним.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення позивачем належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про необхідність визначення місця проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною.

Як передбачено статтею 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Позивач зазначив, що відповідач не бере жодної участі у вихованні та матеріальному утриманні своєї дитини, не цікавиться успіхами дитини в навчанні тощо. Тоді як позивач повністю самостійно забезпечує свою доньку всім необхідним.

Відповідно до ч. 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно із ч. 1 статті 184 СК України Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

У відповідності до статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

В положеннях ч. 2 статті 182 СК України зазначено що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Позивач в своєму позові просить стягнути з відповідачки аліменти на утримання дитини у розмірі 6000.00 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, що є достатнім для участі відповідачки у забезпеченні своєї дитини необхідними для нормального життя та розвитку речами.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 2, 3 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При цьому, відповідно до вимог частини 2 статті 206 ЦПК України, до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення.

У зв`язку із цим, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини у розмірі 6000.00 гривень щомісячно з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття, також підлягають задоволенню, оскільки вказане відповідає інтересам дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 24, 56, 110, 112, 141, 160, 161, 181, 182, 184, 191 СК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 258, 265, 274, 275, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Управління-служба у справах дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту та стягнення аліментів - задовольнити.

Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є особою, яка самостійно виховує та утримує малолітню дитину віком до 18 років - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 6000.00 гривень (шість тисяч гривень) щомісячно з 23 серпня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Федоріщев С.С.