Справа № 509/3360/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі :

судді Гандзій Д.М.

присяжних Нікітінського Ю.А., Шевчука Р.О.

при секретарі Задеряка Г.М.

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в смт. Овідіополь в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : Служби у справах дітей Овідіопольської селищної ради та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання громадянки безвісно відсутньою та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ :

31 травня 2024 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною заявою, в якій просив суд, визнати свою колишню дружину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 безвісно відсутньою з 01.04.2020 р. та встановити юридичний факт одноособового і самостійного виховання, утримання, догляду та опіки ним свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , мотивуючи це постійним проживанням сина разом з ним з 2018 р. за адресою : АДРЕСА_1 , що було визначено рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.06.2018 р., яке набрало законної сили 30.07.2018 р. та відсутністю будь-якої участі у виховання та утриманні свого сина з боку матері дитини - ОСОБА_2 , яка, починаючи з 2020 р. не проживає у належному їй житловому будинку за адресою своєї реєстрації : АДРЕСА_2 , покинувши своє постійне місце проживання, виїхавши в невідомому напрямку і з того часу, не повідомляла про себе, не з?являючись ні за місцем свого проживання, ні у родичів, ні у друзів, про її долю йому невідомо, як і невідомо її місце перебування, з посиланням на Акти Овідіопольської с/р, інформацію ВП № 1 ОРУП № 2 ГУНП в Одеській області щодо відсутності інформації про місце перебування ОСОБА_2 , на лист Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської с/р № 167 від 30.04.2024 р. про те, що розвитком та навчанням дитини займається виключно він, як батько, а мати жодного разу за весь час навчання у школу до сина не приходила, а також, на довідку КНП ОСР «Овідіопольський центр ПМСД» від 02.05.2024 р. про спільне проживання дитини з батьком з дня народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_3 перебуваючи під наглядом лікарняної установи, а мати з 2015 р. жодного разу не була у лікарів з дитиною і при щепленнях, що необхідно йому для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, оскільки він є єдиним родичем, який здійснює догляд та утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні заявник підтримав свою заяву, яку просив задовольнити повністю, надавши при цьому суду копію реєстраційної картки № НОМЕР_1 Державної агенції з питань біженців при Міністерській раді Республіки Болгарія, яка підтверджує, що особа, відносно якої вирішується питання про визнання її безвісно відсутньою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала статус «біженця» та тимчасового притулку в Р. Болгарії з 13.04.2022 р. і терміном дії до 04.03.2025 р.

Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з?явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, надіславши до суду письмові заяви, в яких просили суд, розглянути справи за їх відсутності (а.с. 47-52,54).

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази та додатково надані докази, суд дійшов наступних висновків.

Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 05.03.2013 р., яке набрало законної сили 18.03.2013 р., шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 15.02.2011 р. (актовий запис № 19), в якому народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - був розірваний та малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 залишено проживати разом з матір?ю ОСОБА_2 (а.с. 11,14).

Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 19.06.2018 р., яке набрало законної сили 30.07.2018 р. - встановлено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком ОСОБА_1 за адресою : АДРЕСА_1 (а.с. 18-20).

Згідно Актів обстеження житлово-побутових умов від 26.03.2018 р. та від 03.05.2024 р., складених депутатами Овідіопольської селищної ради та актами обстеження умов проживання від 13.02.2023 р. та від 01.05.2024 р., складених начальником Служби у справах дітей Овідіопольської селищної ради, ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_3 , 2011 р.н. проживають разом у трикімнатній квартирі у новобудові за адресою : АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , та в якій маються всі умови для проживання, в тому числі окрема облаштована житлова кімната для дитини, яка забезпечена одягом та взуттям, якісними продуктами харчування. При розлученні батьків в 2013 р. син ОСОБА_3 залишився проживати з батьком ОСОБА_1 , який його самостійно виховує (а.с. 15,16,21,22).

Довідка Відділу освіти, культури, молоді та спорту Овідіопольської с/р № 167 від 30.04.2024 р. підтверджує, що син ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , навчається в Овідіопольському ліцеї ім. Шевченка з 1-го класу та теперішній час та протягом останніх двох навчальних років тільки батько цікавиться успішністю та поведінкою сина, активно займався його розвитком та навчанням, відвідуючи батьківські збори. Дитина охайна та доглянута. За слів класного керівника ОСОБА_8 , мати дитини ОСОБА_2 не приходила в школу, не цікавилась поведінкою та успішністю сина у навчанні і жодного разу не спілкувалась з класним керівником (а.с. 25).

Довідкою КНП ОСР «Овідіопольський центр ПМСД» від 02.05.2024 р. про спільне проживання дитини з батьком, перебуваючи під наглядом лікарняної установи, а мати з 2015 р. жодного разу не була у лікарів з дитиною і при щепленнях (а.с. 26).

Мати дитини ОСОБА_2 з 2020 р. не проживає за адресою своєї реєстрації : АДРЕСА_2 , про що складено Акт від 09.05.2024 р., яким зафіксовано відсутність останньої за вказаною адресою згідно показань свідків сусідів (а.с. 27-29).

Копією реєстраційної картки № 825055409 Державної агенції з питань біженців при Міністерській раді Республіки Болгарія, підтверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала статус «біженця» та тимчасового притулку в Р. Болгарії з 13.04.2022 р. з терміном дії до 04.03.2025 р. (а.с. 57,58).

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою.

Згідно ч. 1 ст. 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Відповідно до ч. 3 ст. 43 ЦК України порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

У відповідності до ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Відповідно до імперативних положень ч. 5 та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус судді» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов?язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, про розгляді даної справи в частині визнання особи безвісно відсутньою - суд враховує висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, які стосуються розгляду справ про визнання особи безвісно відсутньою. Так, 22 листопада 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи №225/882/17, провадження № 61-34068св18 (ЄДРСРУ № 78044509) підтвердив правові позиції стосовно підстав для визнання особи безвісно відсутньою. Зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що «безвісна відсутність - це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України; г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою. При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер.

Також належить враховувати, що визнання судом у встановленому законом порядку фізичної особи безвісно відсутньою (стаття 43 ЦК України) жодним чином не свідчить про смерть такої особи, так і не виключає самої можливості смерті. Зазначене зумовлює одночасну наявність двох припущень щодо двох взаємовиключних життєвих станів безвісно відсутньої фізичної особи (особа жива, особа померла) (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2018 року у справі № 317/3139/15-ц, провадження №61-4241св18 (ЄДРСРУ № 72641734).

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦК України у разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року.

З аналізу вказаних норм, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності таких умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними.

Отже, враховуючи вищевказану судову практику та норми Законів України, а також беручи до уваги дані реєстраційної картки № НОМЕР_1 Державної агенції з питань біженців при Міністерській раді Республіки Болгарія, згідно якої - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 отримала статус «біженця» та тимчасового притулку в Р. Болгарії з 13.04.2022 р. з терміном дії до 04.03.2025 р., тобто документально встановлено її місце перебування (знаходження) на території Болгарії, суд дійшов висновку про безпідставність вимог заяви в частині визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, у зв?язку з чим, в задоволенні вказаної заяви в цій частині слід відмовити.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Після початку розгляду справи по суті, під час пояснень заявника в судовому засіданні обставин справи, ним було усно заявлено про залишення його заяви в частині визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою без розгляду у зв?язку зі встановленням її місцезнаходження (перебування) у Р. Болгарії, чим були порушені вимоги вищевказаної норми Закону в частині своєчасності подачі такої заяви до початку розгляду справи по суті без додержання вимоги про подачу такої заяви судові у письмовому виді через канцелярію суду, у зв?язку з чим, заява ОСОБА_1 про визнання громадянки безвісно відсутньою та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини розглядається судом у повному обсязі.

Щодо вимог заяви ОСОБА_1 в частині встановлення юридичного факту одноособового і самостійного виховання, утримання, догляду та опіки ним свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд зазначає наступне.

Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України передбачено - суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до умов ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти (крім зазначених у ч. 2 цієї статті), від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно із статтею 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню - не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» - встановлено, що відповідно до п. 4 ст. 273 ЦПК - в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов?язується з наступним вирішенням спору про право; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов?язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При цьому обов?язком суду при розгляді таких справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об?єктивності з?ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв?язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. Важливе значення має вимога про обов?язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

В даному випадку, метою встановлення юридичного факту є отримання відстрочки від призову заявника ОСОБА_1 на військову службу під час мобілізації, оскільки він є єдиним родичем, який здійснює догляд та утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно із п. 4 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» - не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані : жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі ч. 1 ст. 135 СК України.

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу.

Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст. 1 СК).

Частиною 1 статті 121 СК передбачено, що права та обов?язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК, батьки мають рівні права та обов?язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов?язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою статті 157 цього Кодексу.

Разом з тим, сімейні права та обов?язки є такими, що тісно пов?язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 15 СК України). Права та обов?язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК.

Згідно ст. 157 СК - питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п?ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов?язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб?єктів, об?єктів і змісту (прав та обов?язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов?язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

В силу положень ЦК України - у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов?язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов?язок особистого немайнового характеру припиняється у зв?язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Таким чином, беручи до уваги вищенаведені документальні докази, суд дійшов висновку, що заявник ОСОБА_1 дійсно має на одноособовому вихованні, догляді та утриманні свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з яким вони спільно однією сім?єю проживають у квартині за адресою : АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , а тому заява останньогоо в цій частині підлягає задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 про встановлення опіки над своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд звертає увагу на наступне.

Згідно наданих до заяви документів, судом встановлено, що мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав рішенням суду, не визнана судом безвісно відсутньою або померлою, а також не визнана судом недієздатною або обмежено дієздатною, а навпаки чітко встановлено її місце перебування (знаходження) на сьогодні - у Р. Болгарії, а відомості щодо стану її здоров?я у суду відсутні.

Цивільний кодекс України визначає, що опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров?я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов?язки.

Отже, згідно діючого законодавства, в Україні передбачено два варіанти офіційного піклування:

- перший - це опіка;

- другий - постійний догляд, піклування, патронаж.

Опіка встановлюється над малолітніми особами (віком до 14 років, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування), та особами, які визнані недієздатними в судовому порядку.

Піклування встановлюється над неповнолітніми особами (віком від 14 до 18 років, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування) та особами, цивільна дієздатність яких обмежена.

Фактично різниця полягає в тому, що опікун призначається, якщо особа визнається повністю недієздатною. Піклувальник призначається, коли дієздатність людини обмежена.

Для встановлення опіки над дитиною-сиротою або дитиною, позбавленою батьківського піклування, особа, яка виявила бажання стати опікуном, звертається з заявою до органу опіки та піклування при виконавчих комітетах сільських, селищних, міських рад за місцем свого зареєстрованого місця проживання.

До заяви додаються наступні документи:

- висновок про стан здоров`я заявника;

- довідка від нарколога та психіатра для осіб, які проживають разом із заявниками;

- довідка про доходи за останні шість місяців або копію декларації про доходи, засвідчену в установленому порядку;

- довідка про наявність чи відсутність судимості для кожного заявника, видана територіальним центром з надання сервісних послуг МВС за місцем проживання заявника (під час дії воєнного стану заявник подає заяву про відсутність притягнення його до кримінальної відповідальності);

- довідка про проходження курсу навчання з виховання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (під час дії воєнного стану не вимагається);

- документ, що підтверджує право власності або користування житловим приміщенням;

- копія паспорта громадянина України;

- копія свідоцтва про шлюб (для осіб, які перебувають у шлюбі);

- письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, що проживають разом з особою, яка бажає взяти дитину-сироту або дитину, позбавлену батьківського піклування, під опіку, піклування, утворити прийомну сім`ю або на власній житловій площі - дитячий будинок сімейного типу, засвідчена нотаріально або написана власноручно в присутності посадової особи, яка здійснює прийом документів, про що робиться позначка на заяві із зазначенням прізвища, ім`я, по батькові, підпису посадової особи та дати.

Таким чином, для встановлення опіки - діє окремий порядок, передбачений Законмо України, включаючи відповідний висновок Органу опіки та піклування щодо необхідності та доцільності призначення опікуном, який в даному випадку відсутній у заявника і клопотання про виготовлення та надання суду такого висновку від заявника до суду не надходило, а отже, з урахуванням наведених вище норм Закону, вимога ОСОБА_1 про призначення його опікуном над здоровим сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з урахуванням існування у нього матері ОСОБА_2 не позбавленої батьківських прав відносно сина є недоречним і безпідставним, а тому в задоволенні заяви в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,293,315,319 ЦПК України, ст. 43 ЦК України, Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд, -

ВИРІШИВ :

1.Заяву ОСОБА_1 , за участю заінтересованих осіб : Служби у справах дітей Овідіопольської селищної ради та ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання громадянки безвісно відсутньою та встановлення юридичного факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини - задовольнити частково ;

2.Встановити юридичний факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 (ІПН : НОМЕР_2 ) малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

3.В задоволенні решти заяви - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено та підписано 30.09.2024 р.

Суддя Гандзій Д.М.

Присяжні : Нікітінський Ю.А.

Шевчук Р.О.