Справа № 645/5199/23
Провадження № 2/645/265/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м.Харкова у складі: Головуючого судді Шарка О.П., при секретарі судових засідань - Мухіні В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Харкові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до суду з позовом та просить стягнути солідарно з відповідачів суму 3% річних в розмірі 100286,19 гривень, суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 536307,10 гривень та суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування заявлених вимог ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» посилається на те, що 15 серпня 2007 року, між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0 за умовою якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в іноземній валюті, в сумі 135000,00 (сто тридцять п`ять тисяч доларів США 00 цнт.), зі сплатою відсотків за використання кредиту, у розмірі 12,5% річник.

15 серпня 2007 року, між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір поруки № П-1/0, який згідно умов Договору поруки, зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

15 серпня 2007 року, між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір поруки № П-2/0, який згідно умов Договору поруки, зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

15 серпня 2007 року, між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено Договір поруки № П-3/0, який згідно умов Договору поруки, зобов`язався відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і ОСОБА_1 , зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, обумовлених кредитним договором, існуючих як на момент укладання договору, і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У зв`язку з невиконанням Відповідачами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 ) умов договору про надання споживчого кредиту №0, щодо сплати заборгованості, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова щодо примусового стягнення заборгованості.

30 жовтня 2012 року Фрунзенським районним судом м. Харкова була розглянута справа №2/2033/77/2012 та ухвалено рішення: стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 112 810,30 грн. та судові витрати пов`язані з розглядом справи у розмірі по 455 грн. з кожного.

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КЕЙ_КОЛЕКТ» було укладено Договір факторингу №1, відповідно до умов яких та у відповідності до глави 73 (ст.1077-1086) Цивільного кодексу України ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової та майнової вимоги по відношенню до осіб, які були боржниками ПАТ «УкрСиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту №0, Договором поруки № П-1/0, Договором поруки № П-2/0, Договором поруки № П-3/0.

У зв`язку з тим, що у наслідок прострочення Відповідачами ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 ) сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №0, Договором поруки № П-1/0, Договором поруки № П-2/0, Договором поруки № П-3/0 та рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 3%річних та суми інфляційних втрат, які викладені в розрахунках, а саме, суми 3% річних за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2023 року за прострочення сплати заборгованості становить 100 286,19 грн. та суми інфляційних втрат за період 01 вересня 2020 року по 31 вересня 2023 року понесених у наслідок прострочення заборгованості у сумі 536 307,10 грв.

У судове засідання з`явилися представник позивача, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» та представник відповідача, ОСОБА_1 , інші учасники не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку - шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання.

Відповідно до ч.1ст.223 ЦПК України, не явка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

До суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача, ОСОБА_1 , в якому представник просив у задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі на підставі того, що Договору про надання споживчого кредиту №0 на який посилається позивач, кредит надавався в іноземній валюті, а саме у доларах США, а отже позивач не має право вимагати відповідно до чинного законодавства сплати суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, крім того позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості в період який відповідно до п.18 прикінцевий положень Цивільного кодексу України, У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем),а також, посилався на те, що позивачем не надано жодного доказу до суду з питань того, що позивач має право вимоги, як новий кредитор та має право на подання такого позову до суду.

На вимогу суду представником позивача, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було надано до матеріалів справи Пояснення щодо представництва, копію договору факторингу №1 та інші докази.

Вивчивши доводи, що наведені у позовній заяві, у відзиві на позовну заяву, здійснюючи правосуддя на засадах змагальності й рівності учасників судового процесу перед законом і судом, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи в межах заявлених вимог, перевіривши їх доказами, які були безпосередньо досліджені у судовому засіданні, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У ході судового розгляду встановлено, що на підтвердження позовних вимог позивач надав суду копію Договору про надання споживчого кредиту №0 від 15 серпня 2007 року укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1.1. Договору, Банк зобов`язується надати Позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в розмірі 135000,00 (сто тридцять п`ять тисяч доларів США 00 цнт.).

Отже, при укладанні вищевказаного договору були визначені кошти в іноземній валюті.

Частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку не застосовується.

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).

Відповідно до копії рішення Фрунзенського районного суду від 30 жовтня 2012 року справа №2/2033/77/2012 з Єдиного реєстру судових рішень, який був наданий позивачем, вбачається, що суд стягнув у солідарному порядку з осіб на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 112 810,30 гривень. В описовій частині цього рішення суд задовольнявши позов щодо стягнення з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заборгованості за кредитом і процентами у загальному розмірі згідно офіційно встановленого НБУ курсу долара на день розгляду справи.

З огляду на те, що розмір заборгованості товариство визначило в еквіваленті до іноземної валюти позивач втратив право стягнення інфляційних втрат. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 2022 року по справі 205/6431/16 та Верховного Суду у постанові від 20.07.2022 по справі № 357/744/17.

Суд приймає доводи представника відповідача про те, що позивачем при визначені стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання та інфляційних втрат при розрахунках наданих позивачем, позивач не врахував те, що з 17.03.2022 набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України №64/2022 від 24лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому строк дії воєнного стану в Україні продовжено.

В своєму позові позивач вказує, що стягнення здійснюється за період за період 01 вересня 2020 року по 31 вересня 2023 року, тобто за той період, за який законодавець звільнив позичальника від відповідальності визначеної статтею 625 Цивільного кодексу України.

Окрім того, суд приймає доводи відповідача про те, що позивачем не доведено, що між сторонами є цивільно-правовий спор, що полягає у неналежному виконанні зобов`язань, через що виникають правові наслідки за прострочення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. ст. 77-80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

На переконання суду, позивачем надана роздруківка рішення суду з Єдиного реєстру судових рішень, в якій міститься копія рішення з обмеженим доступом, тобто без ідентифікуючих ознак щодо сторін спору не може слугувати належним доказом на підтвердження позовних вимог щодо стягнення збитків за не виконання зобов`язання за рішенням суду.

Вказівка у наданій ним роздруківки про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не ідентифікує та не вказує на відповідачів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Вказане свідчить про те, що на підтвердження вимог про стягнення збитків за грошовим зобов`язанням, що визначене судовим рішенням повинні бути надані належні докази - копія рішення, що відповідає вимогам щодо його належного засвідчення, зокрема, із відміткою суду про набрання ним законної сили.

Також позивач не надав суду жодних доказів, що свідчать на підставу правонаступництва за Договором про надання споживчого кредиту №0, Договором поруки № П-1/0, Договором поруки № П-2/0, Договором поруки № П-3/0.

В матеріалах справи міститься копія Договору Факторингу №1 укладеного 12 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Відповідно до п. 1.1 договору, Клієнт зобов`язується передати у власність Фактору, а Фактор прийняти Права вимоги.

Згідно до п.1.2 Договору обсяг Прав Вимоги станом на дату укладання цього Договору визначений у Додатку 1 цього договору.

Відповідно до п.3.2 Договору,. Відступлення право вимоги засвідчується складанням сторонами акта приймання-передачі прав вимог за формою згідно з додатком 2 до цього договору.

В матеріалах справи не містяться будь які додатки до договору Факторингу №1 та акти приймання-передачі прав, а тому не має доказу того, чи передавалися Право вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №0, Договором поруки № П-1/0, Договором поруки № П-2/0, Договором поруки № П-3/0, та що позивач має такі права на вимогу вищевказаних договорів.

Суд також критично відноситься к доказам наданим позивачем, а саме до копії Договору Відступлення прав вимоги за договорами іпотеки і виписками з додатку №1 до Договору факторингу №1 та Додатку №1 до Договору відступлення прав вимог за договорами іпотеки, та суд не приймає їх до уваги, з тих підстав, що у Договорі про Відступлення прав вимоги за договорами іпотеки не визначено передачу прав вимог за Договором про надання споживчого кредиту №0, Договором поруки № П-1/0, Договором поруки № П-2/0, Договором поруки № П-3/0, та з того, що вищевказані виписки не підтверджують жодного відношення до договорів, не містять підписів сторін, печатки, реквізитів, тощо.

Отже, підставою звернення до суду з позовом є порушення прав чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звертається з таким позовом.

При цьому, реалізуючи своє право на судовий захист, позивач визначає зміст свого порушеного права або охоронюваного законом інтересу та обґрунтовує підстави позову, виходячи з власного суб`єктивного уявлення про порушення, невизнання чи оспорювання своїх прав або охоронюваних законом інтересів, а також визначає спосіб захисту такого права.

У свою чергу, суд перевіряє доводи позивача і, в залежності від встановленого, вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом України «Про виконавче провадження».

Для звернення судового рішення до виконання стягувачу в першу чергу необхідно отримати в суді виконавчий документ.

Разом з тим, окрім того, що позивач не надав до суду копію судового рішення, за яким вбачається, що з відповідачів на його користь стягнуті кошти, суду також не надано жодних доказів на підтвердження того, що між сторонами існувала домовленість щодо добровільного виконання рішення суду, відсутні докази, що підтверджують те, що позивач реалізовував своє право на виконання судового рішення, зокрема, звернення до органів виконавчої служби з метою примусового виконання рішення.

Разом з тим, суду не надані жодні докази, що вказують на те, що відповідач ухиляється від виконання рішення суду, оскільки фактично таке рішення не пред`явлено до виконання, відсутні докази щодо ухилення відповідача від сплати грошових коштів.

В сукупності об`єктивної перевірки усіх даних справи та за відсутністю цих фактичних даних, судом встановлено відсутнє підтвердження щодо наявності між сторонами цивільно-правового спору, що полягає у неналежному виконані зобов`язань, через що виникають правові наслідки за прострочене зобов`язання.

Керуючись ст.ст. 4-5, 12-13, 76-83, 89, 128, 141, 223, 258-259 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційного суду Харківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційного скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Надруковано в нарадчій кімнаті.

Повний текст рішення виготовлено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий-суддя: