КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кулікова С.В.
№ 22-ц/824/8616/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 755/1664/23

25 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кулікової С.В.

суддів - Музичко С.Г.

- Болотова Є.В.

при секретарі - Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року, ухваленого під головуванням судді Коваленко І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець Світлана Павлівна про визнання договору купівлі-продажу удаваним,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином, в якому просили суд:

- визнати договір купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899, удаваним правочином, а між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вчинено правочин застави спірної квартири для забезпечення виконання продавцями квартири ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , свого зобов`язання перед покупцем за договором позики;

- скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.06.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899;

- поновити право власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивовано тим, що між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 19.06.2021 року було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, воля продавців та покупця за договором спрямовувалася на укладення договору позики грошових коштів та договору застави, де квартира виступала як предмет договору забезпечення виконання зобов'язання. Продавці були впевнені, що між ними укладався договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 надає кошти в позику ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а з метою забезпечення виконання договору позики, укладається договір застави майна. Позичальники зобов'язалися повернути ці кошти упродовж періоду часу від 01.09.2021 по 01.06.2031 року. Позичені кошти повинні були піти на погашення кредитних договорів, які були укладені ОСОБА_1 під вкрай невигідні відсотки у іноземній валюті.

Вважають, що оскільки між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири для приховання договору застави, то договір купівлі-продажу квартири повинен бути визнаний судом удаваним правочином.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Кишеня В.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначав, що при підписанні договору, ні відповідач ні приватний нотаріус не пояснили наслідки договору, що фактично укладався між позивачами та відповідачем, ними не було зазначено також, що укладається договір відчуження майна. Позивачі були впевнені, що це договір застави майна. Копію договору купівлі-продажу позивачам надано не було, ОСОБА_1 в серпні 2022 року на свою вимогу лише одержала його фото на вайбер. Підписання договору купівлі-продажу, у якому проживають та зареєстровані позивачі не відповідало їх внутрішній волі, оскільки вони вважали, що підписують договір застави майна. Коштів за продаж квартири ОСОБА_1 не отримували.

Крім того, вказував, що 19 червня 2021 року між відповідачем та ОСОБА_1 було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., відповідно до якого позикодавець передає у безоплатне користування (позичку), а користувач приймає у безкоштовне користування (позичку) квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у строк до 19 травня 2024 року включно. Тому, всі фактичні обставини давали ОСОБА_1 можливість вважати, що укладається договір позики коштів, за яким відповідач погасить заборгованість ОСОБА_1 перед кредитними установами, а позивач в свою чергу буде віддавати цей борг поступово.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1 вважає, що відсутність у неї під час укладення договору купівлі-продажу волевиявлення на передачу у власність відповідачу квартири, усупереч вимогам ст. 655 ЦК України, є підставою для визнання цього договору як удаваного договору застави на підставі ч. ч. 1, 3 ст. 203, ст. 235 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити її без задоволення.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник ОСОБА_1 адвокат Кишеня В.С. в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені, про причини неявки суду не повідомляли.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена, надіслала клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 , підстава - Свідоцтво про право власності на житло, видане 29 березня 2006 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією згідно з розпорядженням №65-1029С від 29 березня 2006 року; право власності зареєстроване в Комунальному підприємстві «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 06 квітня 2006 року, запис у реєстровій книзі за №9806; право власності Продавця-1 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689426 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року; право власності Продавця-2 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689442 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

19 червня 2021 року між (продавцями) ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та (покупцем) ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П., реєстровий номер 899. (а.с.126-128)

Як убачається з п. 1.2 Договору купівлі-продажу квартири, предметом договору є квартира, яка складається з 2 (двох) житлових кімнат, загальною площею 68,4 кв.м, житловою площею - 31,6 кв.м.

За оспорюваним договором продавці передали (продали), а покупець прийняв (купив) у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та сплатив за неї обговорену грошову суму, установлену у цьому договорі.

У пункті 1.3 Договору купівлі-продажу квартири міститься інформація про те, що квартира належить продавцям в рівних частках кожному на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 березня 2006 року Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, згідно з розпорядженням №65-1029С від 29 березня 2006 року; право власності Продавців на зазначену квартиру зареєстровано 06 квітня 2006 року Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, записано в реєстрову книгу за №9806; право власності Продавця-1 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689426 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року; право власності Продавця-2 на частку зазначеної квартири зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №32689442 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гамаль І.М. 05 серпня 2019 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000.

Відповідно до п. 1.5 Договору купівлі-продажу квартири, відсутність заборони відчуження або арешту, відсутність обтяження іпотекою зазначеної квартири та відсутність податкової застави щодо майна Продавців підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна, сформованими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. 19 червня 2021 року.

Відповідно до п. 2.1 договору купівлі-продажу, продаж квартири сторонами вчиняється за 1 498 000,00 грн., які продавці отримали повністю від покупця, у рівних частках кожним, до підписання цього договору.

З наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Аврамець С.П. належним чином засвідчених копій документів, на підставі яких був вчинений оспорюваний правочин, вбачається наявність власноручно написаних позивачами заяв на ім`я приватного нотаріуса, в яких зокрема останні вказують, далі цитата: «…перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не страждаючи на захворювання, прошу посвідчити від мого імені Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 …»

У вказаних заявах позивачі також підтвердили, що покупець ОСОБА_3 повністю розрахувався з ними за частки у квартирі, грошові кошти отримано ними у повному обсязі.

Згідно з п. 4.8 договору купівлі-продажу, сторони стверджують у присутності нотаріуса, що: однаково розуміють значення і умови цього договору; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього Договору, відповідає їх дійсним намірам; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними його суті; договір ними прочитаний, зрозумілий та схвалений; підписання ними договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо проведеного розрахунку та якісного стану житла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні достатні підстави для визнання правочину недійсним (удаваним), у зв`язку з чим, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в цій частині є необґрунтованими. Обраний спосіб захисту в частині вимог щодо скасування запису про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та поновлення права власності позивачів, є неефективним та таким, що не передбачений законом в чинній редакції.

Колегія суддів погодилася з такими висновками суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин другої, третьої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (статті 204 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6, частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі , посилаючись на статті 203, 235 ЦК України, просили визнати удаваним договір купівлі-продажу квартири, оскільки вважали, що укладають договір застави майна.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме певний правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей (інший) правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладення правочину, що, на його переконання, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України вимогою дійсності правочину є вільне волевиявлення сторін та його відповідність внутрішній волі сторін, яка спрямована на настання певних наслідків, то одним із юридичних фактів, які суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 573 ЦК України заставою може бути забезпечена вимога, яка може виникнути в майбутньому.

Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч. 1 ст. 574 ЦК Україна).

Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Предметом застави може бути майно, яке заставодавець набуде та/або може набути після виникнення застави (майбутній урожай, приплід худоби тощо) (ст. 576 ЦК України).

Відповідно до ст. 577 ЦК України якщо предметом застави є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Застава нерухомого майна, об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі статтею 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Встановлено, що оскаржуваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі і нотаріально посвідчено.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачі вказувала, що між ними та відповідачем фактично був укладений договір застави, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики, за яким вони уклали із відповідачем удаваний договір купівлі-продажу квартири.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з п. 4.8 договору купівлі-продажу, сторони стверджують у присутності нотаріуса, що: однаково розуміють значення і умови цього договору; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину; ціна продажу, зазначена в п. 2.1 цього Договору, відповідає їх дійсним намірам; вони не обмежені в праві укладати правочини; вони не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними його суті; договір ними прочитаний, зрозумілий та схвалений; підписання ними договору є підтвердженням відсутності взаємних претензій щодо проведеного розрахунку та якісного стану житла.

Спірний договір укладений особисто продавцями ( ОСОБА_2 , ОСОБА_4 ), як власниками квартири на момент укладення правочину, що було перевірено нотаріусом.

Згідно з пунктом 2.1 договору продаж квартири між сторонами вчинено за 1 498 000,00 грн, повністю сплачено покупцем та отримані продавцями у рівних частинах до підписання цього договору. Зазначена в цьому договорі ціна відповідає волевиявленню сторін, є остаточною і змінам після укладення цього договору не підлягає.

Відповідно до пункту 2.3 договору своїм підписом під цим договором продавці підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру і відсутність у них щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру. Сторони стверджують, що зазначену в цьому договорі ціну продажу вважають вигідною. ЇЇ розмір не пов`язаний зі збігом тяжких для продавців обставин і повністю їх задовольняє.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші. Включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону в правовідносинах, щодо яких виник спір (постанова від 08 вересня 2020 року у справі № 916/667/18).

У розглядуваній справі позивачами не спростовано презумпцію правомірності оспорюваного правочину.

Вочевидь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , будучи повнолітніми, дієздатними особами, власниками нерухомого майна, мали усвідомлювати відмінність договору застави та договору купівлі-продажу квартири, а також наслідки своїх дій з укладення договору відчуження майна.

При цьому матеріали справи не містять підтверджень доводів позивачів про удаваність договору купівлі-продажу квартири, укладення між сторонами договору застави.

Отже, оспорюваний договір купівлі-продажу укладено у письмовій формі та посвідчено нотаріально, а позивачі не довели намір (волю) сторін укласти інший договір (договір застави), ніж той, який вони фактично уклали (договір купівлі-продажу).

Тому, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність зазначених у позові підстав для визнання удаваним договору купівлі-продажу від 19.06.2021 року.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, оскільки вони не спростовують висновків суду першої інстанції. За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Позивачі не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які посилалися під час звернення до суду з позовом у цій справі.

Рішення суду першої інстанції є достатньо вмотивованим та містить висновки щодо питань, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України , апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 06 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий: Судді: