Справа № 216/6926/24
провадження № 2-о/216/234/24
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

03 жовтня 2024 року м. Кривий Ріг

Суддя Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Чирський Г.М., розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту окремого проживання подружжя, проживання дитини з батьком, його самостійного виховання та утримання батьком,-

ВСТАНОВИВ:

До Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся ОСОБА_1 із заявою в порядку окремого провадження, в якій просить суд встановити факт окремого проживання подружжя, встановити факт, що заявник самостійно виховує та утримує малолітнього сина.

Перевіривши заяву та додані до неї документи, суд вважає необхідним залишити заяву без руху за таких підстав.

Відповідно до п. 5 частини другої статті 293 ЦПК України справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку окремого провадження.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

Визначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки згідно з частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Згідно із ст.318 ЦПК України, у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Тобто заявнику слід вказати мету, з якою необхідно встановити певний факт та неможливість іншого порядку його встановлення.

Звертаючись з заявою ОСОБА_1 вказує на необхідність встановлення факту окремого проживання та факту виховання та утримання сина для облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, вирішення питань освітнього процесу, оформлення відповідних документів, подальшого захисту прав дитини та представлення її законних інтересів.

Разом з тим, до заяви не долучено доказів на підтвердження того, що, зокрема, заінтересована особа - ОСОБА_2 не визнає його право на захист та представлення законних інтересів дитини.

Приписами ч. 3 ст. 293 ЦПК України визначено що у порядку окремого провадження розглядаються, в тому числі, справи про надання права на шлюб, про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей, за заявою будь-кого з подружжя, якщо один з нього засуджений до позбавлення волі, про встановлення режиму окремого проживання за заявою подружжя та інші справи у випадках, встановлених законом.

Вказана норма закону чітко передбачає випадки, в яких суд може розглядати справи про встановлення режиму окремого проживання в порядку окремого провадження.

Порядок встановлення режиму окремого проживання подружжя визначено у ст. 119 СК України. Виходячи із ч. 1 цієї статті, суд може розглядати справу про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у порядку одного із двох видів судочинства: 1) позовного провадження (у разі наявності спору, відсутності волевиявлення одного з подружжя). При ньому за відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим; 2) окремого провадження (за спільною заявою подружжя).

Заявниками у справі про встановлення режиму окремого проживання є подружжя. Отже, як і у справах про розірвання шлюбу подружжя, яке має дітей, заява про встановлення режиму окремого проживання має бути спільною, тобто її мають подати разом чоловік і дружина, шлюб яких зареєстрований у державному органі РАЦС. За наявності дітей у подружжя, яке бажає встановлення режиму окремого проживання, під час провадження у справі до судового розгляду суд вирішує питання щодо можливості їх участі у справі для захисту інтересів саме дітей. При цьому суд враховує особливості їх психічного та фізичного розвитку.

Згідно зі ст.120 Сімейного кодексу України встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання: майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка.

Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК України, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що для встановлення режиму окремого проживання подружжя має бути підписана спільна заява й подана до суду як чоловіком, так і дружиною, або ж подано позов одного з них.

Звертаючись з заявою ОСОБА_1 зазначає в описовій частині на необхідність встановлення режиму окремого проживання подружжя, оскільки заявник з дружиною не проживають однією сім`єю. Проте, в прохальній частині заяви заявник просить встановити факт окремого проживання подружжя.

Тобто заявнику слід визначитися у порядку якого виду судочинства він звертається до суду.

Згідно пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні. Поряд із цим, звертаючись до суду із вимогою заяви про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітнього сина без участі матері, визначаючи мету встановлення цього факту для заявника, заявник посилається на необхідність такого встановлення з метою облаштування життя та розвитку дитини в безпечних умовах, оскільки через військову агресію Російської Федерації на території України введено воєнний стан, проходять бойові дії, а також з метою захисту прав дитини та представлення законних інтересів дитини.

Посилання заявника, про те, що встановлення даного факту, йому потрібно для захисту прав та інтересів сина та його прав, не може вважатися метою для звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки не має правових наслідків (юридичне значення).

Отже, в порушення вимог ч. 1 ст. 318 ЦПК України заявником у заяві не зазначено з якою метою він хоче встановити даний факт, що позбавляє суд можливості встановити які правові наслідки має для заявника встановлення заявленого факту та чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що при вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній (постанова від 10.04.2019 у справі № 320/948/18; 08 грудня 2021 року у справі № 464/6696/20 (провадження № 61-13755св21 ).

Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Разом із тим, ч.3 ст.160 СК України визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ч.4 ст.157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У заяві заявник вказує про те, що він з 18.01.2013 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_2 . За час шлюбу у сторін народилися діти: донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, починаючи з листопада 2023 року неповнолітня динина - син ОСОБА_3 проживає разом з батьком - заявником ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на його утриманні та самостійному вихованні. Мати дитини не проживає разом з сином, участі у вихованні чи утриманні сина не приймає.

На підтвердження вищезазначеного, представником заявника долучено до заяви копію акту на предмет проживання дитини, договір оренди житлового приміщення від 06.11.2023 року.

Між тим, в разі наявності спору між батьками процедуру визначення місця проживання дитини судом врегульовано Сімейним кодексом України.

В частині 3 статті 155 СК України (здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків) зазначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З аналізу наведених вище норм встановлено, що права і обов`язки батьків щодо їхній дітей визначені Сімейним кодексом, а їхня реалізація у цьому випадку визначена Договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини.

Отже, пріоритет у визначенні місця проживання дитини та участі у її вихованні законодавством надано саме батькам. Батьки наділені правами для захисту прав та інтересів дитини, і інші особи або державні органи можуть долучатися до цього лише у разі невиконання, чи неналежного виконання батьками їх батьківських обов`язків, та, відповідно порушення прав та інтересів дитини.

Більше того, слід зауважити і те, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Такий факт відсутності участі матері (батька) у вихованні дитини може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Заявник всупереч вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та ст. 95 ЦПК України не зазначив та не надав належних письмових доказів, якими обґрунтовує встановлення факту самостійного виховання малолітньої дитини.

Не зазначено доказів: щодо відповідального ставлення до своїх батьківських обов`язків обох батьків; стан здоров`я як батьків, так і дитини; матеріальне становище батьків та можливість забезпечення належних житлових умов; сімейний стан батьків; інші oбcтавини, які мають іcтoтне значення (злoвживання cпиртними напoями та наркoтичними речoвинами, ведення амoральнoгo cпocoбу життя, наявніcть cудимocті, графіки рoбoти, прoфеcія, тoщo).

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Згідно ч. 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

До заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Відповідно до ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Також слід зауважити, що у Верховний Суд України у своєму листі від 01.01.2012 року вказує на те, що сторонами у справах окремого провадження є заявники, заінтересовані особи, які є спеціальними суб`єктами цього виду провадження. При визначенні кола заінтересованих осіб у встановленні факту слід враховувати їх юридичний інтерес, а саме: тоді, коли факти, що підлягають встановленню, можуть вплинути на їх права та обов`язки; якщо це організації та установи, в яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту.

Як встановлено судом, заявником не в повній мірі визначено коло заінтересованих осіб, які мають брати участь у справі, рішення у справі щодо яких може вплинути на їх права та обов`язки шляхом його реалізації.

Одна лише мати дитини не є єдиною заінтересованою особою у справі, враховуючи вказану заявником мету встановлення факту самостійного виховання дитини та перебування на його повному утриманні.

Крім того, згідно з ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви у справах окремого провадження, фізичною особою, ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заявником у заяві зазначено, що ним були понесені судові витрати повязані із сплатою судового збору у розмірі 2422,40 грн. Натомість, до заяви відповідної квитанції про сплату судового збору не додано.

Вказані обставини перешкоджають вирішенню питання, про відкриття провадження по справі. Зазначені недоліки слід виправити.

Відповідно до ч.1 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

У зв`язку з наведеним залишення заяви без руху з підстав, передбачених законом, не є порушенням права на справедливий судовий захист.

Керуючись ст.ст. 175, 185, 293, 294, 315, 318, 319 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 , про встановлення факту окремого проживання подружжя, проживання дитини з батьком, його самостійного виховання та утримання батьком - залишити без руху.

Надати заявнику строк у п`ять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення вказаних недоліків.

Роз`яснити заявнику, що в разі якщо у вказаний строк недоліки заяви не будуть усунуті, заява вважається неподаною і повертається заявнику.

Копію ухвали надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала не підлягає оскарженню.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи за веб-адресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в мережі Інтернет.

Суддя Г. М. Чирський