Справа 191/5617/23
Провадження 2/206/569/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Самарський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Прінь І.П.

за участю: секретаря Погребної А.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулися до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування. В обгрунтування позову вказує на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_5 . Після смерті сина відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в якому вона із сином постійно проживали.

16 лютого 2021 року вона подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідачка ОСОБА_4 є донькою померлого. У встановлений законом строк відповідачка заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2021 року їй було відмовлено у задоволенні позову про надання додаткового строку на прийняття спадщини. Однак постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська було скасовано, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, надано Тюріній додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини один місяць з дня набрання постанови суду законної сили.

Таким чином, до складу спадкоємців була включена донька померлого ОСОБА_4 .

Позивачка вважає, що ОСОБА_4 не має права на спадкування після смерті свого батька, оскільки вона зі своїм батьком не спілкувалася, не бажала його знати.

Син впродовж багатьох років тяжко хворів, у 2017 році переніс ішемічний інфаркт головного мозку з лівобічним геміпарезом на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ стадії та стенозуючого атеросклерозу судин головного мозку, з приводу чого визнаний особою з інвалідністю 3 групи, та повторне у 2019 році гостре порушення мозкового кровообігу з прогресуючим перебігом. 10 травня 2019 року був визнаний інвалідом 1-Б групи. З того часу він потребував постійної сторонньої допомоги, як не здатний до самообслуговування. Неодноразово лікувався амбулаторно та стаціонарно.

Відповідачка, знаючи про те, що її батько важко хворий та потребує сторонньої допомоги, фактично ухилялася від виконання своїх обов`язків. Жодного разу не передала кошти на покупку батькові необхідних речей чи лікування, не контактувала з лікарем з приводу оздоровлення батька, не здійснювала будь-яких інших проявів уваги та зацікавленості до свого батька у період важкої хвороби.

Позивачка самостійно здійснювала догляд за своїм сином, який потребував постійного догляду і перебував у безпорадному стані. Після смерті сина вона поховала його за власні кошти.

За життя сина вона намагалася отримати для сина допомогу від соціальних працівників, але сину було відмовлено у наданні соціальної допомоги, оскільки він мав доньку.

Відповідачка мала можливість надавати допомогу своєму батькові, оскільки вона є молодою, працездатною людиною, вона була обізнана про його безпорадний стан, оскільки він був не здатний до самообслуговування.

Посилаючись на статтю 1224 ЦК України позивачка просила суд усунути ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .

Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2023 року справа була передана за підсудністю до Самарського районного суду м. Дніпропетровська.

Справа надійшла до Самарського районного суду м. Дніпропетровська 09 лютого 2024 року та передана в провадження судді Прінь І.П..

Ухвалою суду від 14 лютого 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

04 березня 2024 року до суду надійшов відзив ОСОБА_4 на позов, який поданий та підписаний її представником ОСОБА_6 , в якому вона проти задоволення позову заперечує. В обгрунтування заперечень зазначає, що позивачка є рідною бабусею ОСОБА_4 . ОСОБА_1 змусила свого сина покинути дружину з донькою, забороняла йому спілкуватися з колишньою дружиною і дочкою, все життя цькувала свою онуку. Позивачка навіть приховала факт смерті ОСОБА_5 , з метою щоб відповідачка не змогла вступити у спадщину.

Твердження позивачки про те, що дочка не спілкувалася з батьком і не бажала його знати, є відвертою брехнею. Оскільки, це ОСОБА_1 не бажала знати свою онуку, не бажала щоб вона спілкувалася зі своїм батьком. Проте ОСОБА_4 регулярно спілкувалася з батьком за допомогою засобів телефонного зв`язку. При цьому, батько ніколи не висловлював їй прохань про надання йому допомогу, оскільки розумів, що ОСОБА_1 навіть на поріг не пустить онуку.

Також вказує на те, що батько за життя ухилявся від своїх батьківських обов`язків, не займався вихованням доньки, не піклувався про здоров`я дитини, її фізичний , духовний, моральний розвиток, не забезпечував здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, навіть не сплачував аліменти на її утримання.. На момент досягнення повноліття ОСОБА_4 заборгованість ОСОБА_5 зі сплати аліментів становила 18000,00 грн.

Представник наголошує на тому, що ОСОБА_5 ніколи не звертався до ОСОБА_4 з проханням про допомогу, догляд чи утримання. ОСОБА_4 ніколи не відмовляла батьку у наданні допомоги, догляду чи утримання. Просила відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю.

Відповідь на відзив позивачка не подавала. Натомість, у червні 2024 року представником позивача подані письмові пояснення.

Ухвалою суду від 23 квітня 2024 року задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів, виклик в судове засідання свідків. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження у цій справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали , просили їх задовольнити.

Відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заслухавши пояснення учасників провадження, показання свідків, дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 (а.с.39)..

Після його смерті приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Хорошманенко Н.С. була відкрита спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_5 №28/2021, копію якої надано суду ( а.с. 107-146).

Заповіт ОСОБА_5 не залишив (а.с.111).

Позивачка ОСОБА_7 є матір`ю померлого ОСОБА_5 (а.с.38, 116-117).

16 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.108). У цій заяві ОСОБА_1 вказала, що крім неї інших спадкоємців за законом не має.

Відповідачка ОСОБА_4 (до укладення шлюбу - ОСОБА_8 ) є донькою померлого ОСОБА_5 ( а.с. (а.с.114-116).

19 серпня 2021 року ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с. 113 на звороті).

Постановою нотаріуса від 19 серпня 2021 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через пропуск 6-ти місячного строку, встановленого Законом для прийняття спадщини (а.с.118).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року ОСОБА_4 було визначено додатковий строк в один місяць для подання заяви про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 , (а.с.128- 130).

27 травня 2022 року ОСОБА_4 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.131).

Згідно із довідкою КЗ «Обласний клінічний центр медико-соціальної експертизи Дніпропетровської обласної ради» від 27.03.24р. №5/237, довідки КНП «Дніпровський центр медико-санітарної допомоги №10» ДМР від 11.07.2023 №3/35, ОСОБА_5 у 2017 році переніс ішемічний інфаркт головного мозку з лівобічним геміпарезом на тлі гіпертонічної хвороби ІІІ стадії та стенозуючого атеросклерозу судин головного мозку, з приводу чого визнаний особою з інвалідністю ІІІ групи. 07.05.2019р. був оглянутий міжрайонною кардіологічною МСЕК №2 яка встановила йому 1-Б (першу) групу інвалідності, загальне захворювання, на 3 роки. Регулярно був під спостереженням лікаря- невропатолога, потребував постійної сторонньої допомоги, як нездатний до самообслуговування, мав потреби у постійному амбулаторному лікуванні. (а.с.159, 201).

Вказане також підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК №213408 від 07.07.2029 про встановлення ОСОБА_5 07.05.2019 1-Б групи інвалідності, в якій вказано, що ОСОБА_5 потребує постійного стороннього регулярного догляду, порушення функції опори та руху (а.с. 202-203).

Відповідно до довідки голови міжрайонної кардіологічної МСЕК №1 від 12.06.2024 №96 критерієм встановлення 1-Б групи інвалідності ОСОБА_5 були ступені втрати здоров`я, що призвели до втрати можливості самостійного задоволення за допомогою технічних засобів більшості життєво необхідних фізіологічних та побутових потреб (а.с.200).

З 15.09.2020р. по 28.09.2020р. ОСОБА_5 , 1963 р.н., знаходився на стаціонарному лікуванні у КНП «МЛ №12» ДМР, діагноз: атеросклероз, синдром Леріша (а.с.196).

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду показала, що з 2018 року по 2023 рік працювала соціальним працівником в територіальному центрі соціального обслуговування. Вона надавала соціальну допомогу ОСОБА_1 на дому, два рази на тиждень вона приходила до неї. У ОСОБА_1 був син ОСОБА_5 , який теж потребував сторонньої допомоги, оскільки він самостійно не пересувався, погано розмовляв. ОСОБА_1 іноді просила її посидіти із сином, коли їй необхідно було відлучитися з дому. До ОСОБА_5 часто приходив його товариш. Дочки ОСОБА_4 вона ніколи в будинку не бачила. Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_5 ніколи не говорили їй про те, що донька відмовляється утримувати батька або надавати йому допомогу. ОСОБА_5 також ніколи не просив її подзвонити доньці, він також не говорив їй, що хотів би, щоб донька його доглядала.

Свідок ОСОБА_10 суду показав, що знав ОСОБА_5 з 2008 року. Останні 2 роки часто бував у ОСОБА_5 , який самостійно не міг пересуватися по будинку. Інколи він допомагав йому помитися або водив його до туалету. У ОСОБА_5 було порушення мови, але він з ним спілкувався і розумів його. Зі слів ОСОБА_5 відомо, що у нього є донька, з якою він бачився ще перед її вступом до інституту. Чи спілкувалися вони між собою йому не відомо, але нічого поганого він про доньку ніколи не говорив. ОСОБА_5 ніколи не просив його зателефонувати доньці, ніколи не говорив йому про те, що він хотів би щоб донька доглядала його, або про те, що вона відмовилася надавати йому допомогу.

Свідок ОСОБА_11 суду показав, що є другом дитинства ОСОБА_5 . Інколи він приходив до нього, допомагав по господарству, оскільки ОСОБА_12 не міг самостійно пересуватися. ОСОБА_5 казав йому, що є в нього дочка. Пару раз у 2020 році ОСОБА_5 просив у нього телефон подзвонити дочці, але на виклик ніхто не відповів.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з абзацом 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

У справах про усунення від права на спадкування, відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України, суд має встановити сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності в сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Безпорадним необхідно розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, суд має з`ясувати, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

При цьому необхідно враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її нагальну необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 766/810/17, від 11 лютого 2019 року у справі № 756/11676/16-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши обставини, які входять до предмета доказування, судом встановлено, що ОСОБА_5 дійсно перебував у безпорадному стані та потребував стороннього догляду, який йому фактично надавала його мати ОСОБА_1 , яка проживала з ним в одному будинку, або інші особи, на її прохання.

Також судом встановлено, що між позивачкою та відповідачкою здавна існують дуже напружені відносини, оскільки бабуся не сприймала своєї онуки і була проти її спілкування з батьком.

Позивачем не надано суду беззаперечних доказів того, що померлий ОСОБА_5 потребував допомоги саме від ОСОБА_4 , що він звертався до неї з проханням надати йому таку допомогу, а відповідачка ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги своєму батьку, усвідомлюючи свій обов`язок щодо утримання спадкодавця, маючи можливість надавати таку допомогу, але не вчиняла необхідних дій.

Та обставина, що ОСОБА_4 та спадкодавець ОСОБА_5 останнім часом не спілкувалися між собою, не свідчить про факт умисного ухилення ОСОБА_4 від надання допомоги.

Отже, матеріалами справи не встановлено і позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що відповідач ОСОБА_4 вчинила умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

За таких підстав, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити за їх безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 12,13, 81,141, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення буде складено 01.10.2024.

Суддя І.П. Прінь