Провадження №: 4-с/755/151/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2024 р. Суддя Дніпровського районного суду міста Києва Хромова О.О., перевіривши матеріали скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органів примусового виконання, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Переяславський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органів примусового виконання, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Переяславський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 .

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями скаргу передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Перевіривши матеріали поданої скарги та долучених до неї документів, судом встановлено, що скаргу подано в порядку судового контролю за виконанням судового рішення в порядку статей

447-449 ЦПК України.

Частина перша статті 447 ЦПК України передбачає право сторони виконавчого провадження звернутися до суду із скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено її права чи свободи.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

У поданій скарзі ОСОБА_1 просить: 1) зобов`язати державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві скасувати арешт, накладений відповідно до Постанови від 26 лютого 2019 року «Про арешт майна боржника» у виконавчому провадженні № НОМЕР_2; 2) зобов`язати державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві скасувати арешт, накладений відповідно до Постанови від 18 березня

2019 року «Про арешт коштів боржника» у виконавчому провадженні № НОМЕР_2; 3) зобов`язати державного виконавця Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт, накладений відповідно до Постанови від 03 квітня 2020 року «Про арешт коштів боржника» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1; 4) зобов`язати державного виконавця Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт, накладений відповідно до Постанови від 12 березня 2020 року «Про арешт коштів боржника» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Таким чином, ОСОБА_1 оскаржуються дії та бездіяльність Головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нікітіною М.О. у межах виконавчого провадження

№ НОМЕР_2, та одночасно дії та бездіяльність Державного виконавця Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Свириденко Я.В. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1.

Згідно із пунктом а) частини першої статті 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Також у частині п`ятій статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Як роз`яснено в пункті 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до статті 385 ЦПК України скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій - у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Такі строки є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в скарзі у вигляді клопотання.

Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах.

З доданих до скарги документів судом встановлено, що на примусовому виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 755/13134/18 від 25 січня 2019 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/13134/18.

26 лютого 2019 року та 18 березня 2019 року Головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нікітіною М.О. винесено постанову про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Постановою Головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нікітіною М.О. від 26 вересня 2019 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

На примусовому виконанні у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному відділі державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа

№ 755/13134/18 від 25 січня 2019 року, виданого Дніпровським районним судом міста Києва по справі № 755/13134/18.

12 березня 2020 року Державним виконавцем Переяслав-Хмельницькому міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) Свириденко Я.В. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Також 03 квітня 2020 року Державним виконавцем Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Свириденко Я.В. винесено постанову про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Постановою Державного виконавця Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(м. Київ) Свириденко Я.В. від 31 грудня 2020 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

12 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Богун В.М., звернувся до начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з клопотанням про скасування арештів.

12 січня 2024 року аналогічне клопотання також подано до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Листом від 26 січня 2024 року № 6537 Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомлено, що підстави для зняття арешту відсутні.

Доказів на підтвердження дати фактичного отримання вказаного листа скаржник не надає.

Листом від 30 січня 2024 року Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомлено, що підстави для скасування заходів примусового виконання, а саме зняття арешту з коштів, відсутні.

При цьому, доказів на підтвердження дати фактичного отримання вказаного листа скаржник також не надає.

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно із частиною п`ятою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів. Рішення виконавця про відкладення проведення виконавчих дій може бути оскаржене протягом трьох робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.

Як уже зазначалося раніше, Дніпровським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено у скасуванні заходів примусового виконання 26 січня 2024 року.

Доказів на підтвердження дати фактичного вручення таких документів скаржник не надає, зокрема, матеріали скарги не містять копії/фотокопії розписки про отримання такого або інших документів, які б підтверджували дату фактичного їх отримання.

Таким чином, десятиденний строк на подачу скарги у порядку статті 447 ЦПК України тривав до 05 лютого 2024 року (включно).

При цьому, Переяслав-Хмельницьким міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено у скасування заходів примусового виконання 30 січня 2024 року.

Доказів на підтвердження дати фактичного вручення скаржник не надає, зокрема, матеріали скарги не містять копії/фотокопії розписки про отримання такого або інших документів, які б підтверджували дату фактичного отримання.

Таким чином, десятиденний строк на подачу скарги у порядку статті 447 ЦПК України тривав до 09 лютого 2024 року (включно).

Скаргу на дії та бездіяльність Головного державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Нікітіної М.О. у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, та одночасно дії та бездіяльність Державного виконавця Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Свириденко Я.В. в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1, подано представником скаржника ОСОБА_1 - адвокатом Богуном В.М., через систему «Електронний суд» 16 вересня 2024 року, тобто, з пропуском встановленого законом 10 -денного строку.

Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до частини другої статті 449 ЦПК України пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Верховний Суд в своїх рішеннях неодноразово вказував, що строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця необхідно виходити з того, що у ЦПК України не міститься переліку поважних причин пропуску строку, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга залишається без розгляду та повертається заявникові.

Строк звернення до суду зі скаргою на дії державного, приватного виконавця є не строком позовної давності, а процесуальним строком, а тому у разі його пропуску, скарга може бути розглянута по суті лише після вирішення питання про його поновлення, оскільки відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 міститься висновок про те, що з`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові.

Із змісту наведеного убачається, що підставою для поновлення строку для подання скарги є факт пропуску заявником такого строку з поважних причин.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини та причини їх виникнення. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до статті 89 ЦПК України, дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Скаржником клопотання про поновлення строку на подання скарги не заявлено. Водночас, скаржник зазначає, що такий строк не пропущено, оскільки про бездіяльність виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві та виконавцем Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що полягає у нескасуванні накладених поза межами виконавчого провадження арештів, останньому стало відомо 14 лютого 2024 року з отриманих листів - відповідей цих установ від 26 січня 2024 року

№ 6537 та від 30 січня 2024 року № 7498. З дотриманням встановленого статтею 447 ЦПК України строку скаржник звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з відповідною скаргою на дії та бездіяльність. Однак, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 лютого 2024 року у справі № 755/3110/24, скаргу повернуто суб`єкту звернення у зв`язку із недотриманням вимог частини другої статті 183 ЦПК України. Надалі скаргу було повторно подано до Дніпровського районного суду міста Києва. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 березня 2024 року скаргу передано в провадження судді Савлук Т.В. Однак, ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року у справі №755/3985/24 заяву про залишення скарги без розгляду - задоволено та повернуто скаргу скаржнику.

Проаналізувавши доводи скаржника суд зазначає таке.

Посилаючись на дотримання 10-денного строку звернення до Дніпровського районного суду міста Києва зі скаргою, справа № 755/3110/24, скаржник не надає доказів дати фактичного звернення до Дніпровського районного суду міста Києва, зокрема поштових накладних, копії скарги з відповідною відміткою про отримання, відомостей із системи «Електронний суд» тощо.

При цьому, як уже було встановлено судом раніше, доказів на підтвердження фактичної дати отримання листів від 26 січня 2024 року № 6537 та від 30 січня 2024 року № 7498 саме 14 лютого

2024 року скаржником не надано.

Вказане позбавляє суд можливості пересвідчитися у дотриманні скаржником процесуального строку для звернення з відповідною скаргою до суду.

Також суд враховує, що скаргу на дії/бездіяльність органу примусового виконання, що повторно подано ОСОБА_1 до Дніпровського районного суду міста Києва, справа № 755/3985/24 повернуто скаржникові за його ж заявою про повернення скарги без розгляду. Водночас доказів на підтвердження дати повторного звернення з такою скаргою до Дніпровського районного суду міста Києва скаржник також не надає.

Поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Поважні причини - це ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

При вирішенні питання про поновлення строків, суд враховує процесуальну поведінку особи, обізнаність особи про розгляд справи у суді, поважність причин, якими обґрунтовується пропущення встановленого законом строку, та їх доведеність, тривалість пропущеного строку, сутність доводів та інші обставини, які мають істотне значення.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду у справі від 18 листопада 2020 року № 439/1493/15-ц та у справі від

18 листопада 2020 року № 466/948/19.

ЄСПЛ у справах «Салов проти України», пункт 93, «Сутяжник проти Росії», пункт

38 підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.

Обґрунтовуючи важливість дотримання принципу правової визначеності, ЄСПЛ сформовано практику, відповідно до якої національними судами пріоритетність має надаватися дотриманню встановлених процесуальним законом строків звернення до суду, також строків апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, а поновлення пропущеного строку допускається лише у виняткових випадках, коли мають місце не формальні та суб`єктивні, а об`єктивні та непереборні причини їх пропуску.

Європейський суд з прав людини вказав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та

№ 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Європейський суд з прав людини наголосив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оцінюючи поважність причин пропуску строку на подачу заяви суд звертає увагу скаржника на те, що вирішуючи питання поновлення строку, суд оцінює дотримання строків звернення до суду не тільки на час подачі первісної скарги, а й з врахуванням усього проміжку часу до постановлення відповідної ухвали про поновлення або відмову у поновленні таких строків.

В той же час, як вже зазначалося раніше, скаржник ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Богуна В.М., неодноразово зверталася до суду з цією скаргою на дії та бездіяльність органу примусового виконання, однак така скарга поверталася з огляду на її невідповідність встановленим ЦПК України вимогам щодо форми такої скарги. При цьому, суд враховує, що скаржник має представника - адвоката Богуна В.М., і такі скарги подавалися саме адвокатом.

При цьому, повторно подану скаргу повернуто ОСОБА_1 на підставі власної заяви про залишення скарги без розгляду.

Слід зазначити, що поважними визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони, і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Суд наголошує на тому, що невиконання вимог процесуального закону щодо належного оформлення такої скарги, та як наслідок, повернення її заявнику, і, тим більше повернення скарги на підставі власної заяви скаржника, не є поважною причиною пропуску процесуального строку, оскільки не є такою, що не залежить від волі особи, яка подає скаргу, і не надає такій особі права у будь-який необмежений час після сплину процесуального строку реалізовувати право на звернення.

Водночас слід зазначити, що повернення скарги не є безумовною підставою для поновлення строку на подання такої скарги повторно. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження віднесено до повноважень судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Для поновлення процесуальних строків суд зобов`язаний указати обґрунтовані та об`єктивні підстави, за яких пропущений строк належить поновити. Разом з тим, наявність таких підстав вимагає від суду аналізу дій скаржника, які він здійснив для своєчасного звернення до суду.

Статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Тобто, ЦПК України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду із відповідним процесуальним документом, а також належного його оформлення.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні скарги/заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав, що при застосуванні процесуальних норм слід уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до нівелювання процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемент права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що застосування наслідків спливу процесуального строку на подання скарги не буде мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статті 6 Конвенції, оскільки скаржник не позбавлений права повторно звернутися до суду з цієї самою скаргою після належного оформлення відповідно до вимог процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

За таких обставин, зважаючи на те, що скаргу подано ОСОБА_1 після закінчення процесуального строку встановленого законом, клопотання про поновлення такого строку не заявлено, а доводи на дотримання процесуального строку не підтверджено належними доказами, суд приходить до висновку про залишення скарги без розгляду.

Керуючись статтями 126, 260, 353, 354, 447-449 ЦПК України, суддя

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органів примусового виконання, заінтересовані особи: Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Переяславський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 , - залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені статтею 354 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова