УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 202/1038/21

провадження № 61-12929ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщев Олег Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним.

Рішенням від 06 червня 2022 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні позову.

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року за нововиявленими обставинами.

Ухвалою від 22 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року, Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська відмовив у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував правові висновки Верховного Суду про визнання фраудаторного правочину недійсним, зокрема висновок у постанові від 06 жовтня 2022 року у справі № 904/624/19, висновок у справі № 369/11268/16-ц, від 09 лютого 2023 року у справі № 910/12093/20, від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20.

Вивчивши скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська, з висновком якого погодився Дніпровський апеляційний суд, керувався тим, що договір дарування квартири між сторонами правочину був укладений 01 червня 2019 року, а з позовом про стягнення заборгованості за договором позики ОСОБА_1 звернувся у жовтні 2019 року, а отже наявність такого рішення не може вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, про перегляд якого просить ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема, істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Нововиявлені обставини за своєю юридичною сутністю є фактичними даними, що спростовують факти, які було покладено в основу рішення, а відтак у разі, якщо нововиявлена обставина була відома суду під час ухвалення судового рішення, то вона б обов`язково вплинула на остаточні висновки суду.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не були та не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі.

Ознаку «не були і не могли бути відомі особі» слід розглядати як сукупність цих двох необхідних умов, тобто, для визнання обставини нововиявленою недостатньо, щоб особа просто не знала про наявність певної істотної обставини, а потрібно, щоб вона і не могла знати про неї.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судом у процесі розгляду справи.

Обставини, які відповідно до пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України є підставою для перегляду судового рішення, це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення .

Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим.

Істотними для справи обставинами вважаються такі факти і події, які мають юридичне значення для взаємовідносин сторін, що звернулись до суду з метою розгляду спірної ситуації, тобто, ці факти існували вже під час розгляду спірної ситуації в суді, але не були і не могли бути відомі ні особам, які брали участь у розгляді справі, ні суду, який її розглядав та вирішував її по суті.

Згідно з частиною четвертою статті 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Не можуть вважатися нововиявленими ті обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Обставини, що виникли чи змінилися після ухвалення судом рішення, а також обставини, на які посилався учасник судового процесу у своїх поясненнях, касаційній скарзі, або які могли бути встановлені в разі виконання судом вимог процесуального закону, теж не можуть визнаватися нововиявленими.

Відповідні правові позиції щодо визначення нововиявлених обставин наведено у постановах Верховного Суду від 02 травня 2018 року у справі 2а-7523/10/1270,

від 10 квітня 2019 року у справі № 813/8070/14 (454/2641/14-а), від 19 червня

2019 року у справі № 815/1918/15, від 06 вересня 2022 року у справі

№ 363/1900/13-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі № 9901/230/20.

Перегляд рішень, ухвал та судових наказів у зв`язку з нововиявленими обставинами є особливим видом провадження в цивільному судочинстві. На відміну від перегляду судового рішення в порядку апеляційного та касаційного оскарження підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки учасники розгляду справи не знали про неї та, відповідно, не могли надати суду дані про неї.

Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами має на меті не усунення судових помилок, а лише перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення судового рішення.

Із усталеної практики Європейського суду з прав людини вбачається, що новий розгляд справи, провадження у якій було закінчено остаточним рішенням, можливий у зв`язку з нововиявленими обставинами на вимогу сторони провадження лише у разі необхідності виправлення суттєвих помилок правосуддя, коли така процедура застосовується у спосіб, сумісний зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. russia,

№ 69529/01, § 27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2019 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики.

Постановою від 01 грудня 2021 року Дніпровський апеляційний суд рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2019 року скасував, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовив.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири.

Постановою від 28 червня 2023 року Верховний Суд скасував постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 грудня 2021 року, рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2019 року залишив без змін.

Посилаючись на вказану постанову Верховного Суду як на нововиявлену обставину, позивач просив переглянути рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, за нововиявленими обставинами.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд,правильно вказав на те, що судове рішення в іншій справі про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 не є нововиявленою обставиною в розумінні статті 423 ЦПК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що позитивний результат розгляду позову ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 може вплинути на оцінку обставин в межах розгляду спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування лише у один спосіб - є вагомою підставою для виникнення у кредитора права на звернення стягнення на належне боржнику нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за договором позики, яке за удаваним правочином боржник відчужив на користь третіх осіб з метою уникнення відповідальності за договором позики.

Водночас, аналіз змісту рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2022 року дає підстави для висновку про те, що підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування внаслідок його удаваності став висновок суду, сформульований за результатами дослідження обставин щодо доведеності реальності настання правових наслідків за результатами укладення оспорюваного договору дарування, що є визначальною підставою для визнання такого правочину недійсним внаслідок його удаваності.

З огляду на наведене, постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року, якою залишене без змін рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2019 року про задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу за договором позики з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , не є істотною обставиною, яка спростовує факти, покладені в основу судового рішення у справі про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування внаслідок його удаваності. Тобто, зазначена обставина не є істотною при розгляді цієї справи, оскільки не впливає на висновки суду під час ухвалення судового рішення, яке просить переглянути за нововиявленими обставинами ОСОБА_1 , станом на час його прийняття за умови, що зазначена обставина була б відома сторонам станом на час розгляду цієї справи.

За таких умов суди попередніх інстанцій не порушили норму процесуального права та дійшли правильного висновку, що остаточне судове рішення за результатами розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики не є нововиявленою обставиною в розумінні статті 423 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивного помилкового тлумачення норм процесуального закону та переоцінки обставин, які були предметом аналізу судів попередніх інстанцій. Мотиви заявника зводяться до обґрунтування підстав для визнання оспорюваного правочину фраудаторним, натомість не спростовують законність та обґрунтованість дій судів попередніх інстанцій невизнання нововиявленими обставин, на які заявник посилався як на підставу для перегляду рішення суду першої інстанції за нововиявленими обставинами.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги.

За змістом частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а тому враховуючи викладене у відкритті касаційного провадження слід відмовити на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України.

Керуючись статтями 261, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лавріщев Олег Анатолійович, про визнання недійсним договору дарування.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров