Провадження № 22-ц/802/857/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Осіпука В. В., Киці С. І.,

розглянувши у порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості із заробітної плати за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником ОСОБА_3 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з липня 2020 року по лютий 2022 року він перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на підставі трудового контракту та займав посаду водія- далекобійника.

Зазначав, що відповідачем йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 92 338,55 грн.

При цьому роботодавець не повідомив його про припинення трудових відносин, не ознайомив з наказом про звільнення та на момент звільнення не виплатив заборгованості по заробітній платі. Вказував, що відповідач у лютому 2022 року не відповідав на телефонні дзвінки від позивача та почав уникати зустрічі з ним.

З огляду на наведене, просив суд стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 92 338,55 грн.

21 березня 2024 року позивачем було подано заяву про уточнення позовних вимог шляхом їх зменшення, а саме просив стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в його користь невиплачену йому заробітну плату в розмірі 74 530,43 грн.

Рішенням Луцького міськрайонний суд Волинської області області від 18 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 74 530 гривень 43 коп.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 1073 гривні 60 коп.

Не погодившись із даним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове - про відмову в задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначав, що позивачем приховано дійсні обставини справи, які позбавляють право вимоги стягнення заборгованості з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Вказав, що в період існування трудових відносин між сторонами позивач систематично отримував заробітну плату як працівник, про що свідчать письмові докази, долучені ним. Вказував що упродовж періоду трудових відносин, зокрема в період з 03.07.2020 по лютий 2022 року позивач неодноразово звільнявся з роботи. Дану обставину не враховано самим позивачем та приховано ним від суду, що значно впливає на показники нарахування заробітної плати. Звернув увагу суду на те, що позивач ОСОБА_1 отримував заробітну плату готівкою, що теж приховано умисно ним з метою безпідставного повторного отримання коштів. Наголошував, що подана позивачем індивідуальна відомість про застраховану особу (форма ОК-5), видана ГУ ПФУ у Волинській області від 25 квітня 2023 року, не є достатнім доказом у справі, який підтверджує законність вимог позивача. Дана відомість, на думку відповідача, є лише підтвердженням факту перебування сторін у трудових відносинах та знаходження його у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Зазначає, що позивачем не доведено належним чином наявність невиплаченої заробітної плати.

З наведених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подавався.

Відповідно до вимог ст.369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження з огляду на розмір позовних вимог 74530,43 грн.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у встановлені строки не виплачував заробітну плату позивачу, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати у розмірі 74 530 гривень 43 коп., яка підлягає стягненню з роботодавця в користь працівника.

Висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити неоспорювану ним суму.

Даними нормами на роботодавця покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.

Судом першої інстанції встановлено, що у період з 27 липня 2020 року по 21 лютого 2022 року ОСОБА_1 працював у ФОП ОСОБА_2 на посаді водія, що підтверджується копією трудового договору від 27.07.2020 між працівником та фізичною особою, яка використовує найману працю, та довідкою форми ОК-5 Пенсійного фонду України (а.с.106, 4-7).

Сторонами не заперечувались факти, що ОСОБА_1 наказом про прийняття на роботу №10 від 24 липня 2020 року був прийнятий на роботу на посаду водія з 27.07.2020 року.

Наказом №9 від 13 липня 2021 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін.

Наказом №14 від 18 жовтня 2021 року ОСОБА_1 повторно був прийнятий на роботу (на посаду водія) з 19 жовтня 2021 року, а наказом №3 від 21 лютого 2022 року був звільнений з роботи за згодою сторін.

Як убачається зі змісту позовної заяви та матеріалів справи, позивачем робились спроби отримати від роботодавця необхідні докази для по дачі позову про стягнення заробітної плати: його представником було направлено відповідачу запит щодо надання копії трудового договору та довідки про нараховану та виплачену йому заробітну плату, однак ці докази йому не були надані, а тому позивачем до позовної заяви долучено наявні у нього письмові докази перебування у трудових відносинах та нарахованого і невиплаченого заробітку.

Разом з тим, у відзиві на позов представник відповідача, фактично не заперечуючи обставини, наведені позивачем, вказував на неправомірне включення до суми заробітної плати здійснених ФОП податків та зборів на заробітну плату, неврахування періодів коли позивач звільнявся з роботи, а також покликався на те, що відповідач проводив частину оплати готівкою. Однак, разом із відзивом суду належну довідку про нараховану та виплачену заробітну плату відповідач не надав.

Згідно із розрахунком позивача, нарахована йому, але невиплачена заробітна плата за мінусом сплачених податків та зборів за період з липня 2020 по липень 2021 року, з жовтня 2021 по лютий 2022 становила 74 530,43 грн (а.с.93).

На заперечення доводів позивача щодо наявності вказаної заборгованості відповідачем в ході розгляду справи подано суду наступні письмові докази: копії відомостей нарахування заробітної плати працівнику ОСОБА_1 , копії платіжних інструкцій про перекази ОСОБА_1 через банк ОСОБА_2 грошових коштів, копії таблиць відомостей про трудові відносини, копія розрахунку нарахованої заробітної плати з урахуванням податку на прибуток 18% та військового збору 1,5%, а також складений від руки без підпису та зазначення посадової особи, яка його складала, та без жодних реквізитів і не у відповідності до форми, що вимагається нормативно-правовими актами щодо довідки про заробітну плату (а.с.53-87).

Проте, надані відповідачем докази підтверджують факт нарахування працівнику зарплати у мінімальному розмірі, що відповідає умовам укладеного між сторонами трудового договору, але не спростовують наведені позивачем ОСОБА_1 обставини про невиплату йому нарахованого заробітку.

Разом з тим, суд не може взяти до уваги доводи відповідача про розрахунок з позивачем шляхом перерахування йому коштів через банківську установу, оскільки жоден із наведених банківських документів не свідчить, що це заробітна плата ОСОБА_1 , а не кошти на будь-які інші потреби, що виникають в процесі діяльності водія-далекобійника. Про це також свідчать розмір переказів коштів та дати їх здійснення у сумах від 300 грн до 3500 грн одноразово та по кілька разів упродовж місяця (наприклад: 8 переказів за листопад 2021 року невеликими сумами).

Суд також зазначає, що відповідно до частини другої статті 30 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» саме роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Відповідно до статті 8 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема висновком експерта (ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 76 ЦПК).

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частина друга статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розрахунок позивача щодо невиплаченої йому заробітної плати у загальній сумі 74530,43 грн є обґрунтованим та підтвердженим належними доказами, які не спростовано відповідачем.

Подані відповідачем письмові документи в спростування доводів позову не є достатніми доказами в розумінні цивільного процесуального законодавства.

Верховний Суд також неодноразово звертав увагу, що відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, у тому числі щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

Покликання в апеляційній скарзі на умисне приховування позивачем дійсного періоду праці у відповідача, сплати апелянтом як роботодавцем податків та зборів при нарахуванні та виплаті заробітної плати ОСОБА_1 спростовуються тим, що позивач подав до суду першої інстанції заяву про зменшення позовних вимог на суму відрахувань та розрахунком заборгованості від 21 березня 2023 року (а.с.92-93).

Отже, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 268, 367 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , подану його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 червня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 04 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді