Постанова

Іменем України

01 жовтня 2024 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/16425/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Немировської О. В.

за участю секретаря Марченка М. С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Подільського районного суду м. Києва

від 22 серпня 2024 року про відмову у відкритті провадження

в складі судді Якимець О. І.

у цивільній справі №758/10056/24-ц Подільського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора,

про встановлення фактів, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності,

У С Т А Н О В И В:

15 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

1) встановити факт постійного не проживання відповідача із спадкодавцем та факт не прийняття спадщини;

2) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину;

3) визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження з тих підстав, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не врахував, що у даній справі, окрім інших позовних вимог, заявлено вимогу про встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем та визнання за позивачем права власності на іншу 1/2 частину спірної квартири, що свідчить про не тотожність предмету позову у даній справі, що переглядається, з предметом позовом, який вже розглянуто судом. На думку скаржника, за таких обставин, є безпідставними висновки суду про те, що позивач не змінив ні предмет, ні підстави позову у даній справі.

Зазначав, що суд позбавив його можливості захистити свої майнові права в суді.

Також в обґрунтування апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження лише за одною позовною вимогою - про встановлення факту постійного не проживання спадкоємця зі спадкодавцем, а щодо інших позовних вимог питання про відкриття провадження не вирішував.

За наведених обставин просив скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22.08.2024 та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Позивач, належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 01 жовтня 2024 року не з'явився. Від представника позивача ОСОБА_3 надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та його представника.

Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження та дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, з наступних підстав.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина третя статті 13 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин), позивач просить про захист свого права.

За змістом ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі №630/487/16 (провадження №61-8780св18) зазначено, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Судом першої інстанції встановлено, що в травні 2020 року ОСОБА_1 вже звертався до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, з аналогічним позовом, в якому просив:

1) встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 на час відкриття спадщини разом з батьком - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 ;

2) визнати ОСОБА_2 таким, що не прийняв спадщину після смерті спадкодавця;

3) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , видане державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 28 лютого 2017 року за реєстровим №1-184 у частині зазначення ОСОБА_2 спадкоємцем 1/2 частки у спадщині (справа №758/5568/20).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у справі №758/5568/20, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26.06.2024, у задоволенні позовних вимог було відмовлено.

У тій справі №758/5568/20 ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_4 , який на момент своєї смерті постійно був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 . Він є рідним сином померлого і спадкоємцем першої черги за законом, на момент смерті його батька він був зареєстрований та прожинав разом з ним. Відповідач також є сином померлого і спадкоємцем першої черги за законом, проте він лише був зареєстрований за адресою проживання батька, але постійно не проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Після смерті батька відкрилася спадщина, яка складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом шестимісячного строку він подав заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори, після чого була заведена спадкова справа. Він прийняв спадщину після смерті батька та одержав на своє ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку у спадщині, видане 28 лютого 2017 року, за реєстровим №1-184. Право власності на 1/2 частину квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У свідоцтві про право на спадщину за законом вказано, що на підставі ст.1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у свідоцтві майна є обидва сини померлого ОСОБА_4 по 1/2 частці у спадщині. При цьому, свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири видано позивачу, а свідоцтво про право на спадщину на іншу частину квартири ще не видано.

Вказував, що державний нотаріус, видаючи таким чином свідоцтво на спадщину, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 на момент смерті спадкодавця був зареєстрований за однією з ним адресою, від прийняття спадщини не відмовлявся та фактично прийняв спадщину. Однак, його брат, хоча і був зареєстрований за однією адресою разом з ним та померлим батьком, але з травня 2016 року не проживав за даною адресою.

У цій справі, яка переглядається, з посиланням на аналогічні обставини, позивач просить суд:

1) встановити факт постійного не проживання ОСОБА_2 на час відкриття спадщини разом з батьком ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в квартирі АДРЕСА_1 та встановити факт неприйняття спадщини відповідачем (вимога 1 та 2 у справі №758/5568/20);

2) визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , видане державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори 28 лютого 2017 року за реєстровим №1-184 у частині зазначення відповідача спадкоємцем 1/2 частки у спадщині (вимога-3 у справі №758/5568/20);

3) визнати право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом, яка зазначена у свідоцтві про право на спадщину за законом від 28.02.2017, як за відповідачем.

Також суд першої інстанції зазначив, що пред'явлення у даній справі вимоги про визнання права власності, не свідчить про не тотожність справ, адже задоволення позовної вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину має правовим наслідком задоволення позовної про визнання права власності на 1/2 частину квартиру в порядку спадкування.

З огляду на те, що набрало законної сили рішення суду у справі №758/5568/20, ухвалене між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у відкритті провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 186 ЦПК України, є таким, що відповідає вимогам цивільного процесуального закону.

Оскільки правильне застосування судом норм права при вирішенні питання про відмову у відкритті провадження у цивільній справі є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а апеляційна скарга є необґрунтованою, колегія суддів дійшла висновку про відмову у її задоволенні.

Право ОСОБА_1 на доступ до суду не порушено, оскільки заявлений ним спір вже вирішено судами двох інстанцій у справі №758/5568/20. Тому доводи апеляційної скарги щодо порушення права на доступ до правосуддя є безпідставними.

Натомість, розглядуваний позов, поданий після набрання законної сили рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 липня 2023 року у справі №758/5568/20 є фактично намаганням позивача у непередбачений законом спосіб домогтися повторного розгляду судами тих самих питань та отримати іншу правову оцінку обставин, встановлених у зазначених справах.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 05 вересня 2024 року у справі №305/3016/23.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд відмовив у відкритті провадження лише щодо позовної вимоги про встановлення факту постійного не проживання спадкоємця зі спадкодавцем колегія суддів вважає безпідставними, оскільки згідно мотивувальної частини оскаржуваної ухвали суд відмовив у відкритті провадження у справі повністю. А зазначення у вступній та резолютивній частинах оскаржуваної ухвали про відмову у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про встановлення факту постійного не проживання зі спадкоємцем, не вказує про відмову у відкритті провадження лише в частині позовних вимог.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 382, 383, 384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 22 серпня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий О. Ф. Мазурик

Судді О. В. Желепа

О. В. Немировська