КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7667/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Бусик О.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування майнової та моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року,

встановив:

у липні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої йому бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури та суду. Зазначав, що йому було завдано матеріальної шкоди в розмірі 2 000 000 гривень та моральної шкоди, яку він оцінює в 180 000 000 гривень.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовну заяву задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Національної поліції України - Мусійчук В.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник Офісу Генерального прокурора - Була Р.Б. також подав відзив, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та представника Офісу Генерального прокурора - Бублієва Д.О., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду із позовом, позивач посилається на те, що він проживає в квартирі АДРЕСА_1 з 1992 року. У спірній квартирі також проживає ОСОБА_3 , з якою у нього постійно виникали конфлікти через спільне користування житлом. З метою врегулювання квартирного питання він звертався до правоохоронних органів, суду та прокуратури, однак ним не було отримано відповідного захисту від держави.

При цьому позивач зазначив, що звернувся до Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська з цивільним позовом та на час звернення до суду було відкрито провадження по цивільній справі № 932/5088/22. Та обставина, що судом було відмовлено у задоволенні його заяв про накладення арешту на частку квартири не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу кримінального правопорушення за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Посилаючись на те, що не отримавши відповідного захисту від держави, він змушений був захищати свої права в суді, внаслідок чого з вини прокуратури витрачено час на оскарження протиправних дій та бездіяльності, хвилювання, переживання та вислуховування приниження з боку працівників органів державної влади, що негативно вплинуло на звичайний ритм життя, просив стягнути на його користь з Державного казначейства України у рахунок відшкодування моральної шкоди 180 000 000 гривень та 2 000 000 гривень майнової шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів на підтвердження визнання протиправними дій або бездіяльності відповідачів, внаслідок яких порушено право позивача. Крім цього позивачем не було доведено неправомірності дій відповідачів, не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною позивачу шкодою та діями відповідачів. За відсутністю належних, достатніх доказів в обґрунтування позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування майнової та моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі позивач посилається на те, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення не було прийнято до уваги докази, які знаходяться в позовній заяві щодо неправомірності дій відповідачів. Крім цього, позивач зазначає в апеляційній скарзі, що бездіяльність правоохоронних органів, прокуратури та суду привели до моральних, фізичних та душевних страждань. Однак, такі доводи апелянта є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Як видно з матеріалів справи та було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 починаючи з 2010 року неодноразово звертався до правоохоронних органів та органів прокуратури зі скаргами про порушення його прав внаслідок приватизації ОСОБА_3 квартири за адресою: АДРЕСА_2 , а також просив усунути йому перешкоди у користуванні вказаною квартирою. На зазначені скарги ОСОБА_1 було надано письмові відповіді.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування шкоди за рахунок держави, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Частина 2 цієї статті визначає, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України основними елементами для відшкодування моральної шкоди є: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, а за статтею 1173 ЦК України - наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 3, 4 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статі 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

Відповідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Статтею 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.

При цьому, в силу вимог ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При зверненні до суду з апеляційною скаргою позивач вказує на бездіяльність правоохоронних органів, прокуратури та суду, а саме: затягування розгляду позовних заяв, некоректну поведінку судді, накладення державним виконавцем арешту на майно та довготривалого невиконання державним виконавцем судового рішення про зняття арешту з майна. Як наслідок, вказані дії призвели до моральної та матеріальної шкоди.

Доводи апелянта щодо незаконності притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 286 КК України також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, відповідно до постанови Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 28 січня 2009 року (том І, а.с.160).

Відповідно до подання про направлення кримінальної справи № 69091261 до Ленінського районного суду міста Дніпропетровськ для вирішення питання щодо звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із актом амністії, 24 вересня 2009 року ОСОБА_1 було пред`явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 286 КК України (том І, а.с.162). Постановою Ленінського районного суду міста Дніпропетровськ від 01 квітня 2010 року ОСОБА_1 було звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 286 КК України, а підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію» від 12 грудня 2008 року, та закрито провадження.

Згідно ч. 3 ст. 1176 ЦК України якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, не виникає.

Позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які б свідчили про протиправність або незаконність дій правоохоронних органів, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та шкодою, на заподіяння якої посилається позивач.

Звернення позивача до суду з відповідними скаргами на бездіяльність органів досудового розслідування в порядку статті 303 КПК України свідчить про реалізацію його права на оскарження процесуальної діяльності слідчих, передбаченого ст. 303 КПК України, а винесення ухвали за результатами розгляду таких скарг - є наслідком судового контролю за діяльністю слідчих під час досудового розслідування і не є безумовним доказом неправомірності процесуальних рішень, дій чи бездіяльності у розумінні ст. 1173, 1174 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги, відсутні судові рішення, якими дії правоохоронних органів були визнанні незаконними по відношенню до ОСОБА_1 . Крім цього, звернення позивача зі скаргами щодо бездіяльності органів досудового розслідування до суду в порядку, передбаченому КПК України, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування позивачу моральної чи матеріальної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доводи позивача, які викладені в апеляційній скарзі, не доводять, що відповідачами було порушено законні права та інтереси ОСОБА_1 . Разом з цим, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факту прийняття працівниками Національної поліції України та Офісу Генерального прокурора незаконного рішення, вчинення дії чи бездіяльності, а також факту заподіяння моральної шкоди, розміру завданої шкоди, не доведено наявності причинно-наслідкового зв`язку між заподіяною йому шкодою та діями відповідачів, що є порушенням вимог статей 76 - 84 ЦПК України.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а зводяться лише до незгоди з оскаржуваним рішенням.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що будь-яка сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може обґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України докази є будь-якими даними, на підставі яких суд встановлює наявність або наявність фактично (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші умови, які мають значення для вирішення справи.

Суд під час вирішення даної справи надавав оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішив питання про дотримання прав та інтересів учасників справи.

Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Враховуючи викладене, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, перевірено їх доказами, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 26 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді