ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 686/13286/22

Провадження № 22-ц/4820/1688/24

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.,

з участю позивача,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року, суддя Козак О.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності,

встановив:

В липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частину коридору VI площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральню 1-16 площею 1,3 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , та входять до складу нежитлового приміщення - офісу з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м.; скасувати державну реєстрацію права спільної часткової власності на офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, на ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , по 1/2 офісу відповідно.

В обґрунтування позову зазначав, що він є власником кв. АДРЕСА_2 , яку отримав в порядку приватизації. У підвалі вказаного будинку розташовані допоміжні приміщення.

Підвальне приміщення будинку, загальною площею 221 кв.м., перебувало у власності і володінні ОСОБА_4 . До площі цього підвального приміщення було неправомірно включено допоміжні приміщення, які належать на праві власності мешканцям будинку, а саме: частина коридору VI площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральня 1-16 площею 1,3 кв.м.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 14.07.2020 року у справі №686/24187/17 витребувано у ОСОБА_4 : частину коридору VI площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральню 1-16 площею 1,3 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , та входять до складу нежитлового приміщення - офісу з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м., (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Зобов`язано ОСОБА_4 звільнити вищевказані приміщення.

Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.07.2020 року у справі №686/24187/17 зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перешкод у користуванні коридором VI площею 18,2 кв.м. та сходовою клітиною XIX площею 10,9 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 , не виконавши постанов Хмельницького апеляційного суду від 14.07.2020 року та від 20.07.2020 року у справі №686/24187/17, скориставшись незаконним скасуванням арешту на нежитлове приміщення площею 221 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), відчужив 12.01.2022 року вказане приміщення ОСОБА_6 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. 13.01.2022 року ОСОБА_6 , на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, подарувала підвальне приміщення площею 221 кв.м. ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному.

Оскільки в площу 221 кв.м. (площа об`єкта нерухомого майна номер 101) включено площу приміщень, які ОСОБА_4 не належали, то, не зважаючи на реєстрацію права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , має бути скасована державна реєстрація права спільної часткової власності відповідачів щодо всього приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.10.2023 року позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 частину коридору VІ площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральню 1-16 площею 1,3 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , та входять до складу нежитлового приміщення офісу з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101). Скасовано державну реєстрацію права спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), по офісу за кожним відповідно. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 6202,50 грн.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі без достатніх правових підстав використовують належні позивачу та іншим співвласникам будинку вказані приміщення, які входять до складу нежитлового приміщення офісу з влаштованим окремим входом, загальною площею 221 кв.м., яке за договором дарування від 12.01.2022 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 , а вона, в свою чергу, за договором дарування від 13.01.2022 року, подарувала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Оскільки спірні приміщення є допоміжними приміщеннями будинку, в якому проживає і є співвласником квартири позивач, тому зазначені допоміжні приміщення підлягають витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь співвласників багатоквартирного будинку, а державна реєстрація права спільної часткової власності на нежитлове приміщення, до складу якого входять допоміжні приміщення, підлягає скасуванню.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.03.2024 року за наслідком перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17.10.2023 року в частині задоволення позовних вимог про витребування допоміжних приміщень у ОСОБА_3 та скасування державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_3 на офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м. залишено без змін, апеляційну скаргу залишено без задоволення.

Суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного по суті висновку про витребування із чужого незаконного володіння відповідачів спірних допоміжних приміщень, які належать на праві спільної сумісної власності співвласникам багатоквартирного будинку та про скасування державної реєстрації спільної часткової власності відповідачів на нежитлове приміщення, до складу якого входять спірні допоміжні приміщення. Доводи апеляційної скарги про недоведеність позивачем порушення його прав є безпідставними та не ґрунтуються на нормах матеріального права.

При цьому, наголосив, що за апеляційною скаргою ОСОБА_3 відсутні підстави для перегляду рішення суду першої інстанції в частині витребування у ОСОБА_1 допоміжних приміщень, оскільки він не уповноважував її на представництво його інтересів в справі, в тому числі і на стадії апеляційного провадження.

ОСОБА_1 , який не був присутній під час апеляційного розгляду справи,звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів скарги зазначив, що судом незаконно скасовано державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 221 кв.м., що розташоване у АДРЕСА_1 , оскільки спору щодо його частини площею 126,6 кв.м. між сторонами не існує.

Скасувавши державну реєстрацію права власності щодо відповідної нежитлової площі приміщення, суд тим самим фактично позбавив права власності відповідачів не це майно, оскільки останні позбавлені можливості зареєструвати своє право власності на не витребувану судом частину нежитлового приміщення.

Відповідачі правомірно та добросовісно набули у спільну часткову власність нежитлове приміщення загальною площею 221 кв.м., яке розташоване у АДРЕСА_1 , оскільки заборон щодо його набуття у власність станом на момент відповідної державної реєстрації права власності не було.

Судом не встановлено недобросовісних чи то винних дій відповідачів щодо реєстрації за собою спірного нерухомого майна.

Позивач в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив, підтримав оскаржуване судове рішення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи судом були повідомлені у відповідності з вимогами ЦПК України.

Заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником кв. АДРЕСА_3 , згідно із свідоцтвом від 27.12.2002 року про право власності на житло (в порядку приватизації).

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 14.07.2020 року в справі №686/24187/17 скасовано державну реєстрацію права власності Хмельницької обласної спілки споживчих товариств на 154 кв.м. нежитлового приміщення підвалу по АДРЕСА_1 , здійснену 09.08.2010 року на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 19.04.1999 року, виданого Хмельницьким міським управлінням житлово-комунального господарства (реєстраційний номер майна 31175857); витребувано у ОСОБА_4 частину коридору VІ площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральню 1-16 площею 1,3 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , та входять до складу нежитлового приміщення офісу з влаштованим окремим входом, загальною площею 221 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101); зобов`язано ОСОБА_4 звільнити коридор VІ площею 23 кв.м., сходову клітину ХІХ площею 10,9 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральню 1-16 площею 1,3 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 . В решті позову про витребування майна з чужого незаконного володіння та звільнення підвального приміщення відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що в підвалі житлового будинку розміщені приміщення, які призначені для забезпечення експлуатації житлового будинку, зокрема: коридор І площею 28,4 кв.м., щитова ІІ площею 3,4 кв.м., технічне приміщення ІІІ площею 21,2 кв.м., коридор VІ площею 23,0 кв.м., сходова клітина ХІХ площею 10,9 кв.м., сходова клітина ХХ площею 10,8 кв.м., технічне приміщення ХХІ площею 15,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральня 1-16 площею 1,3 кв.м.

Ці приміщення є допоміжними та належать на праві спільної сумісної власності співвласникам житлових приміщень житлового будинку, в тому числі ОСОБА_2 .

Також судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_4 за договором дарування набув частину підвального приміщення житлового будинку, загальною площею 221 кв.м., до складу якого входять належні мешканцям цього будинку на праві спільної сумісної власності допоміжні приміщення: частина коридору VІ площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральня 1-16 площею 1,3 кв.м. Ці нежитлові приміщення вибули з володіння співвласників житлового будинку поза їх волею, а між останніми та ОСОБА_4 не існує відповідних правовідносин.

У свою чергу, частина коридору VІ площею 18,2 кв.м. і сходова клітина ХІХ площею 10,9 кв.м. не вибували з володіння співвласників житлового будинку, разом із тим, ОСОБА_4 перешкоджає їм користуватися цими приміщення, тому порушене право позивачів підлягає захисту.

Додатковою постановою Хмельницького апеляційного суду від 20.07.2020 року у справі №686/24187/17 зобов`язано ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перешкод у користуванні коридором VІ площею 18,2 кв.м. та сходовою клітиною ХІХ площею 10,9 кв.м., які розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22.04.2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 13.01.2022 року у справі №686/24581/20 визнано незаконним та скасовано запис Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лісовогринівецької сільської ради Скавронської Т.В., внесений 05.09.2017 року, індексний номер рішення: 36920521, яким об`єкту нерухомості за реєстраційним номером 101 (офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 128,1 кв.м., що розташований по АДРЕСА_1 , що в рівних частках належав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ), зареєстровано збільшення загальної площі до 221 кв.м.

Вказаним судовим рішення встановлено, що в площу 221 кв.м. увійшли, крім офісу з влаштованим окремим входом загальною площею 128,1 кв.м, що розташований по АДРЕСА_1 , який в рівних частках належав ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , також арештоване приміщення підвалу площею 86,1 кв.м., яке було предметом договору купівлі-продажу, визнаного недійсним рішенням суду від 17.03.2014 року у справі 2/2218/7799/11 і яке ОСОБА_8 не звільнив від свого майна на виконання рішення суду у справі №686/2494/13-ц від 22.05.2013 року.

Крім того, ОСОБА_8 та ОСОБА_7 захопили частину загального коридору у підвалі суміжного з цими приміщеннями, який їм не відчужувався.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування запису Державного реєстратора прав на нерухоме майно Лісогринівецької сільської ради Скавронської Т.В., що внесений 05.09.2017 року, індексний номер рішення 36920521, яким об`єкту нерухомості за реєстраційним номером 101 зареєстровано збільшення загальної площі до 221 кв.м.

12.01.2022 року ОСОБА_4 відчужив нежитлове приміщення площею 221 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), яке йому не належало, ОСОБА_6 (на підставі договору дарування, серія та номер 67, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О., індексний номер рішення 62822204).

13.01.2022 року ОСОБА_6 подарувала на підставі договору дарування, серія та номер 68, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Романішиним Я.О., індексний номер рішення 62827519, вищевказане підвальне приміщення, площею 221 кв.м., ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частках кожному.

Згідно відомостям з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна, щодо офісу з влаштованим окремим входом, що розташований по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на підставі постанов Хмельницького апеляційного суду від 14.07.2020 року у справі №686/24187/17 та від 13.01.2022 року у справі №686/24581/20, проведено реєстраційні дії 21.02.2022 року щодо зміни загальної площі вказаного офісу з 221 кв.м. до 128,1 кв.м. та 19.10.2023 року щодо зміни загальної площі офісу з 128,1 кв.м. до 86,4 кв.м., відповідно.

У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до частини 1 статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У частинах першій, третій статті 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Частина друга статті 382 ЦК України визначає правовий режим допоміжних приміщень і приміщень загального користування житлового будинку у дво- або багатоквартирному будинку. Зокрема, за власниками квартир у таких будинках на праві спільної сумісної власності закріплюються приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше ніж одну квартиру. Ця норма спрямована на врегулювання порядку користування мешканцями квартир зазначеними приміщеннями та обладнанням.

Усі зазначені об`єкти становлять єдине ціле з квартирами і житловим будинком, призначені вони для постійного обслуговування і забезпечення відповідної експлуатації всього будинку.

Згідно з частинами першою, другою статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

У рішенні Конституційного Суду України у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків від 02.03.2004 року №4-рп/2004 вказано, що в аспекті конституційного звернення і конституційного подання положення частини першої статті 1, положення пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» треба розуміти так: допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 року у справі №1-22/2011 власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі №598/175/15-ц вказала, що «для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного житлового будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежитлових приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру, є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин і до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання».

У постановах Верховного Суду від 30.06.2022 року в справі №922/1406/21, від 12.04.2023 року у справі №638/5304/21 зазначено, що: «допоміжними приміщеннями мають вважатися всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

У постанові Верховного Суду від 24.05.2023 року у справі №554/8296/21 викладено висновок про те, що «нормами законодавства визначено, що допоміжне приміщення багатоквартирного будинку і нежитлове приміщення є різними приміщеннями, критерії їх розмежування є досить чіткими, а тому немає підстав стверджувати, що у різних випадках одне і те ж приміщення може одночасно відноситися до допоміжного та бути нежитловим. Нежитлове приміщення це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Отже, співвласники багатоквартирного будинку мають право користування допоміжними приміщеннями, отримувати доступ до технічної документації, інформації про технічний стан, умови утримання та експлуатації, витрати на утримання, надходження від використання таких приміщень».

Отже, чинним законодавством України встановлено загальне правило (своєрідну презумпцію) наявності у всіх нежитлових приміщень багатоквартирного житлового будинку правового режиму допоміжних приміщень, а як виняток, лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень».

Згідно з пунктами 2, 3 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 зазначеного Закону, спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

У статті 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника, і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалися Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 року у справі №903/1030/19.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 року у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 року у справі №910/2861/18.

Колегія суддів враховує, що відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц та у постановах Верховного Суду від 25.10.2022 року у справі №910/6567/20, від 22.11.2022 року у справі №911/2609/21.

Рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме собою є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 14.11.2018 року у справі №183/1617/16.

Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №653/1096/16-ц. Зокрема, у пункті 39 цієї постанови зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; у пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважала за доцільне частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: «визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння».

У постанові Верховного Суду від 14.02.2024 року у справі №753/5090/20 викладено висновок про те, що «особа, яка вважає, що договором купівлі-продажу рухомого або нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права. Власник із дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача».

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності (постанова Верховного Суду від 27.03.2024 року у справі №127/7331/21).

Таким чином, ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.11.2021 року у справі №466/8649/16-ц також зазначила, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову.

Як вбачається з матеріалів справи, частина коридору VІ площею 4,8 кв.м., офісне приміщення 1-4 площею 10,9 кв.м., коридор 1-6 площею 18,9 кв.м., офісне приміщення 1-7 площею 11,9 кв.м., приміщення 1-12 площею 41,1 кв.м., коридор 1-15 площею 5,5 кв.м., вбиральня 1-16 площею 1,3 кв.м., які входили до складу нежитлового приміщення офісу з влаштованим окремим входом, загальною площею 221 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) та розташовані у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , є допоміжними приміщеннями та належать співвласниками житлового будинку по АДРЕСА_1 , відтак не можуть перебувати у власності інших осіб окрім співвласників такого будинку та підлягають витребуванню.

Суд першої інстанції встановивши, що відповідні приміщення у складі офісного приміщення (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101) на підставі договору дарування перейшли у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках, дійшов правильного висновку про витребування їх на користь співвласників житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта щодо відсутності підстав для витребування у відповідачів спірного приміщення з огляду на їх добросовісність колегія суддів вважає неспроможними, позаяк відповідачі набули у власність приміщення не за відплатним договором, а на підставі договору дарування, відтак до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 387 ЦК України, а не статті 388 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів зазначає, що станом на час звернення до суду, а також перегляду судом апеляційної інстанції судового рішення, щодо спірного нежитлового приміщення офісу з реєстраційним номером 101 було проведено реєстраційні дії, і на час звернення до суду загальна площа офісу складала 128,1 кв.м., а не 221 кв.м., відтак підстав для скасування державної реєстрації права спільної часткової власності відповідача ОСОБА_1 щодо спірного приміщення площею 221 кв.м. колегія суддів не вбачає.

Судом не враховано, що до складу спірного нежитлового приміщення офісу із реєстраційним номером 101 входять не лише спірне майно, а й інші приміщення відповідачів, а також те, що позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна у нього, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем.

Судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи, та неправильно застосовано норми матеріального права в частині обрання належного та ефективного способу захисту, у зв`язку з чим оскаржуване судове рішення в частині скасування державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове приміщення офісу з реєстраційним номером 101, що розташований у підвальному приміщенні житлового будинку по АДРЕСА_1 , слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким в задоволенні позову в цій частині відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд приймає постанову відповідно до статті 382 цього Кодексу. При цьому за наявності підстав може бути скасовано раніше прийняту постанову суду апеляційної інстанції.

Враховуючи, що постановою Хмельницького апеляційного суду від 25.03.2024 року за наслідком перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_3 вирішувалося питання щодо прав та обов`язків виключно останньої, а не ОСОБА_1 , тому правових підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 17 жовтня 2023 року в частині скасування державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_1 в частці на офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в частині скасування державної реєстрації права спільної часткової власності ОСОБА_1 в частці на офіс з влаштованим окремим входом загальною площею 221 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова