Провадження № 2/638/334/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Подус Г.С.,

за участю секретаря Двойних А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, визнання актів неправомірними та стягнення моральної шкоди-

встановив:

Представник Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» звернувся до суду з позовною заявою з урахуванням уточнень, в якій просить, стягнути із ОСОБА_1 заборгованість: за спожиту теплову енергію на потреби опалення за період з 01.10.2016 року по 30.04.2017 року у розмірі 5410,26 грн.; суму інфляційних витрат 72,85 грн., суму 3% річних 13,52 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 на праві власності належать нежитлові приміщення цокольного поверху № 3-6, 6а в житловому будинку АДРЕСА_1 (копію витягу додано) з централізованою системою теплопостачання. Відповідач ОСОБА_1 користується тепловою енергією, яку подає у приміщення, а в цілому в централізовану систему теплопостачання всіх будинків КП «Харківські теплові мережі». Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року. Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів.

Розрахунковим періодом є календарний місяць. За період користування тепловою енергією з 01.10.2016 р. по 30.04.2017 р., відповідачем спожито теплової енергії на суму 5410,26 грн. однак до цього часу заборгованість не сплачена.

Підтвердженням постачання теплової енергії є акт включення до джерела теплової енергії від 20.10.2016 року та актом відключення опалення від 03.04.2017 року, які було направлено відповідачу рекомендованим листом разом із пропозицією укласти індивідуальний договір купівлі-продажу теплової енергії. Споживання теплової енергії відповідачем на потреби опалення приміщення за адресою: АДРЕСА_2 відбувалося без укладання договору та регулюються публічним індивідуальним договором.

Розрахунок спожитої теплової енергії проводиться відповідно до показань приладу обліку теплової енергії за правилами п. 23 Правил, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка с межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами.

Розрахунок вартості спожитої теплової енергії по нежитлових приміщеннях, розташованих у будинках, оснащених будинковими приладами обліку теплової енергії, здійснюється згідно і показань (з урахуванням теплових втрат від наріжної стіни будинку до місця установки приладу обліку відповідно до п. 7.2.43 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.02.2007 № 71), які розподіляються між власниками нежитлових приміщень пропорційно тепловим навантаженням (п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198), а між власниками житла пропорційно площам квартир (п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення).

Ухвалою суду від 07.02.2018 року відкрито спрощене позовне провадження із викликом сторін у судове засідання.

06.04.2018 року від ОСОБА_2 (на той момент відповідача за первісним позовом) надійшла зустрічна позовна заява до КП «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, визнання актів неправомірними та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування зустрічного позову зазначала, що вона не є власником приміщень, які обслуговує КП «Харківські теплові мережі» шляхом надання послуг опалення. На всі її звернення до позивач із листами про врегулювання спору досудовим шляхом ігноруються, жодного листа або акта звіряння відпуску-отримання теплової енергії вона не отримувала. Також вказувала, що акт обстеження від 20.11.2017 року є зфальсифікованим та підробленим. Враховуючи викладені обставини, зазначила, що позивач навмисно зловживає своїми правами як основного монополіста на ринку з надання послуг з теплопостачання та опалення, через що вона отримує також стрес, через що просить суд стягнути моральну школу у розмірі 5000,00 грн.

20.04.2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому представник КП «Харківські теплові мережі» просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність та абстрактність.

Ухвалою суду від 14.03.2019 року первісний позов об`єднано для спільного розгляду з зустрічною позовною заявою.

23.03.2019 року від представника позивача за первісним позовом надійшла уточнена позовна заява, в якій було замінено відповідача з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .

11.10.2021 року від ОСОБА_1 надійшли письмові заперечення проти уточненої позовної заяви, оскільки вказував, що позивач достеменно знав, що саме йому ще з 2015 року належать нежитлові приміщення, а тому прийняття уточнень недопустимо.

Ухвалою суду від 28.03.2023 року було прийнято уточнену позовну заяву КП «Харківські теплові мережі» та залучено в якості відповідача за первісним позовом ОСОБА_1

18.04.2023 року від представника первісного відповідача адвоката Бережнової Людмили Олексіївни надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Так, у зазначених нежитлових приміщеннях відсутнє опалення та гаряче водопостачання. Крім того, наголошувала на тому, що в Ленінському районному суді м. Харкова вже є аналогічна справа, за результатами розгляду справи є рішення суду яким у задоволенні позовним вимог КП «ХТМ» відмовлено. Вказаним судовим рішенням було встановлено обставини, що мають преюдиційне значення для вирішення вказаного спору, оскільки в ньому зазначено, що надані позивачем докази (акти) не є належними. Також наголосила на тому, що позивачем не доведений факт споживання послуг до проведення відключення, відповідач є власником нежитлових приміщень, тож особисто не звертався до позивача з метою надання цих послуг. Вказує, що КП «Харківські теплові мережі» зловживають своїм монопольним становищем на ринку надання послуг з опалення та гарячої води.

09.05.2023 року від представника КП «Харківські теплові мережі» надійшла відповідь на відзив, в яких зазначив, що відсутність укладеного індивідуального договору не звільняє від обов`язку зі сплати наданих позивачем послуг, оскільки у приміщенні існує єдина централізована система опалення і відбувалось фактичне споживання послуг без укладеного договору. Самовільне втручання у систему шляхом підключення/відключення не допускається. Єдиною можливою підставою відключення від мереж централізованого опалення був відповідний акт постійно діючої міжвідомчої комісії з розгляду питань відключення від мереж ЦО і ГВП. Ніяких дозволів в свою чергу відповідач не отримував та не надав жодний доказів правомірності проведеного відключення, тому обов`язок зі сплати за спожиті послуги існує, позивні вимоги є законними. Крім того, згідно акту обстеження системи теплоспоживання №177/225 від 27.05.2014 року зазначено перелік (кількість та вид) приладів опалення встановлених недишловому приміщенні відповідача. Правомірність таких актів не спростована відповідачем, як і не доведений факт ненадання позивачем послуг з теплопостачання. На підставі викладеного просив позовні вимоги за первісним позовом задовольнити у повно обсязі

Ухвалою суду від 22.11.2023 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та закрито підготовче судове засідання.

Представник позивача за первісним позовом в судове засідання не з`явилась, просила справу за необхідності судом ухвалення остаточного рішення, розглядати без її участі. До цього, у судовому засіданні від 17.09.2024 року повідомила, що позов підтримує у повному обсязі та просить задовольнити з підстав, виклеєних у ньому та відповіді на відзив.

Представник відповідача ОСОБА_1 за первісним позовом у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про відкладення судового розгляду через тривале очікування. У судовому засіданні від 17.09.2024 року заперечував проти задоволення позовних вимог КП «Харківські теплові мережі» з підстав, викладених у відзиві.

ОСОБА_2 у судовому засіданні від 17.09.2024 року просила судове засідання відкласти у зв`язку із необхідністю ознайомлення з матеріалами справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи.

Впродовж тривалого розгляду справи, усім сторонам надана можливість надати всі необхідні докази та пояснення з приводу обставин справи, про що свідчать матеріали цивільної справи. Крім того, ОСОБА_2 були надані матеріали справи для ознайомлення згідно її усного клопотання від 17.09.2024 року. Представником відповідача ОСОБА_1 неодноразово надавались матеріали для ознайомлення як приміщенні суду так і шляхом сканування їх до «Електронного суду».

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність нез`явившихся осіб за наявними матеріалами справи.

Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.»

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 ст.13 та ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст.83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Суд, заслухавши вступне слово представника позивача, з`ясувавши обставини справи, безпосередньо дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши їх кожний окремо та у сукупності й взаємозв`язку, дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частин 1-4 статті 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Аналіз змісту та підстав поданого позову свідчить про те, що спір між сторонами виник щодо виконання умов договору про надання послуг постачання теплової енергії .

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року N 1875-IV, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Згідно статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Законом України «Про теплопостачання» визначено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору.

Споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.

Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03 жовтня 2007 року № 1198, визначено споживача теплової енергії, як фізичну особу, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридичну особу, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

Судовим розглядом встановлено, та не заперечується ОСОБА_1 , що йому на праві власності належать нежитлові приміщення цокольного поверху № 3-6, 6а в житловому будинку АДРЕСА_1 (копію витягу додано) з централізованою системою теплопостачання

З наданих матеріалів також встановлено, що Відповідач ОСОБА_1 користується тепловою енергією, яку подає у приміщення, а в цілому в централізовану систему теплопостачання всіх будинків КП «Харківські теплові мережі». Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року. Розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів

Розрахунковим періодом є календарний місяць. За період користування тепловою енергією з 01.10.2016 р. по 30.04.2017 р., відповідачем спожито теплової енергії на суму 5410,26 грн. однак до цього часу заборгованість не сплачена.

Підтвердженням постачання теплової енергії є акт включення до джерела теплової енергії від 20.10.2016 року та актом відключення опалення від 03.04.2017 року, які було направлено відповідачу рекомендованим листом разом із пропозицією укласти індивідуальний договір купівлі-продажу теплової енергії. Споживання теплової енергії відповідачем на потреби опалення приміщення за адресою: АДРЕСА_2 відбувалося без укладання договору та регулюються публічним індивідуальним договором.

Розрахунок спожитої теплової енергії проводиться відповідно до показань приладу обліку теплової енергії за правилами п. 23 Правил, розрахунки за спожиту теплову енергію здійснюються на межі продажу, яка с межею балансової належності (відповідальності), відповідно до договору на підставі показів вузла обліку згідно з діючими тарифами.

Розрахунок вартості спожитої теплової енергії по нежитлових приміщеннях, розташованих у будинках, оснащених будинковими приладами обліку теплової енергії, здійснюється згідно і показань (з урахуванням теплових втрат від наріжної стіни будинку до місця установки приладу обліку відповідно до п. 7.2.43 Правил технічної експлуатації теплових установок і мереж, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 14.02.2007 № 71), які розподіляються між власниками нежитлових приміщень пропорційно тепловим навантаженням (п. 23 Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою КМУ від 03.10.2007 № 1198), а між власниками житла пропорційно площам квартир (п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення).

Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком сум, що нараховані та підлягають стягненню.

Відповідно до п.18 «Правил надання послуг з центрального опалення, постачання холодної води і водовідведення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі оплачує послуги з теплопостачання, у зв`язку з чим за ним утворився борг.

Відповідно до акту КП «Харківські теплові мережі» №173/4298 від 19.04.2019 року обстеження з якого вбачається, що будинок та нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2 оснащені єдиною системою опалення з житловим будинком.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказів на спростування акту КП «Харківські теплові мережі» №173/4298 та доказів на підтвердження від`єднання нежитлового приміщення від єдиної системи опалення з житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 або ненадання таких послуг за період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року, ОСОБА_1 суду не надано.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що в заявлений позивачем період відповідач не користувався належними йому на праві власності нежитловими приміщеннями.

Посилання представника відповідача за первісним позовом щодо встановлення преюдиційних обставин судовим рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01.12.2023 року по справі №638/9340/20, щодо неналежності наданих позивачем актів як доказів підтвердження наявності факту споживання послуг, суд не бере до уваги в частині посилань представника, оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 03.04.2024 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги КП «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 були задоволені.

Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства.

Згідно з пунктом 25 Правил самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Щодо незгоди відповідача із фактичним споживанням послуг КП «Харківські теплові мережі», суд зазначає наступне.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Частиною 3 цієї статті встановлено, цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Законом України «Про теплопостачання» встановлено, що теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу.

Правилами користування тепловою енергією від 03.10.2007 року №1198 зазначено, що споживач теплової енергії - фізична особа, яка є власником

будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична

особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.

В будинку АДРЕСА_3 система опалення є централізованою, а подача опалення у нежитлове приміщення відповідача є невід`ємне від цієї системи.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст. ст.150, 156, 162 ЖК України власник житлового будинку (квартири), а також члени його сім`ї також зобов`язані утримувати квартиру, сплачувати за комунальні послуги за затвердженими тарифами.

Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Тож, враховуючи наявність прострочення основного зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути інфляційні витрати та 3% річних від нього.

За таких обставин, беручи до уваги, що зобов`язання відповідачем не виконуються належним чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, визнання актів неправомірними та стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

З огляду на вказані норми позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що дії відповідача свідчать про порушення, не визнання або оспорювання охоронюваних законом його цивільних прав та інтересів.

Відповідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, що визначено частина 2 статті 77 ЦПК України.

Згідно частини 1 статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно актів підключення споживача до джерела теплової енергії будинок за адресою: АДРЕСА_2 є підключеним до централізованої системи опалення.

Жодних доказів відсутності обладнання для подачі тепла або наявності автономного опалення у приміщенні ОСОБА_2 суду не надано.

Крім того, в рамках розгляду справи не було доведено неправомірність оскаржуваних актів, зокрема шляхом подання клопотання про проведення судової технічної експертизи документів.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, слід зазначити, що стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди.

У п. 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму.

Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні.

Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб.

Враховуючи роз`яснення, що містяться у п. 9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач.

Суд не знаходить підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що такими діями відповідача за зустрічним позовом їй було завдано моральних страждань.

Окрім того, оскільки позовні вимоги про визнання дій неправомірними та є похідними від позовних вимог про визнання дій неправомірними та визнання актів неправомірними, тому вимога про стягнення моральної шкоди також задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

На підставі викладеного,керуючись ст.ст.4, 10, 76-89, 133, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги за первісним позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» суму заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.10.2016 року по 30.04.2017 року у розмірі 5410 (п`ять тисяч чотириста десять) гривень 26 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» суму інфляційних витрат у розмірі 72 (сімдесят дві) гривні 85 копійок та 3% річних у розмірі 13 (тринадцять) гривень 52 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот) гривень 00 копійок.

В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про визнання дій неправомірними, визнання актів неправомірними та стягнення моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення складений 03.10.2024 року.

Головуючий суддя: