К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року місто Київ

справа № 761/2768/23

апеляційне провадження № 22-ц/824/11810/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Мазурок О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Аббасової Н.В. від 4 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко Ірина Вікторівна, про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І.В., про усунення від права на спадкування.

Позов мотивовано тим, що у ІНФОРМАЦІЯ_3 син сторін ОСОБА_5 загинув у місті Маріуполь Донецької області, виконуючи обов`язки з відсічі російської агресії у складі окремого загону спеціального призначення "Азов" Національної гвардії України.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина і як стало відомо позивачу, ОСОБА_3 також звернувся із заявою про прийняття спадщини.

Позивачка вказує, 20 вересня 1997 року між сторонами було зареєстровано шлюб, під час якого народився ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Однак,через півроку після народження сина відносини між сторонами

погіршилися, відповідач мало часу приділяв сім`ї та сину, у квітні 2000 року залишив сім`ю та почав проживати з іншою жінкою. Шлюб було розірвано 26 червня 2001 року.

Під час перебування у шлюбі подружжя придбало будинок за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який було оформлено на відповідача, у якому він зареєстрований та проживає. Проте, після погіршення сімейних відносин відповідач запропонував позивачці відмовитись від своєї частки для збереження подальших нормальних взаємовідносин і надання допомоги у вихованні сина.

Позивачка прийняла цю пропозицію та підписала у приватного нотаріуса Бориспільського міського нотаріального округу Київської області Кузьміченка А.П. заяву про відмову від права власності на вказаний будинок. Окрім того, у шлюбі подружжя придбало автомобіль Жигулі 99 моделі, який після розірвання шлюбу також залишив собі відповідач.

Після розлучення, син ОСОБА_5 залишився проживати разом з матір`ю, яка виключно сама забезпечувала потреби дитини та здійснювала його виховання.

Відповідач просив позивачку не звертатися до суду із позовом про стягнення аліментів, запевняючи, що він буде забезпечувати сина. Проте, фактично відповідач не приймав участі в утриманні сина до досягнення ним повноліття. Усі витрати на утримання сина несла позивачка, відповідач участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймав.

У квітні 2018 року ОСОБА_5 був призваний Шевченківським РВК до лав ЗСУ на строкову військову службу та проходив її у складі військової частини Національної гвардії України. Станом на день повномасштабного вторгнення рф в Україну 24 лютого 2022 року ОСОБА_5 перебував у місті Маріуполь та разом з іншими військовослужбовцями ЗСУ здійснював оборону міста.

Про можливу загибель ОСОБА_5 відповідач дізнався від свого сина від першого шлюбу та від нього отримав прижиттєве фото ОСОБА_5 з нанесеним на руці татуюванням та фотографії невпізнаного тіла, які надано Дніпропетровським обласним бюро СМЕ. Не попередивши про це позивачку, відповідач поїхав до міста Дніпра та Дніпропетровського обласного бюро СМЕ, де як він сам пізніше повідомив, провів упізнання тіла невідомого захисника за фотографіями тіла та татуювань на ньому, та підтвердив, що це тіло його сина ОСОБА_5 .

Відповідно до довідки про причину смерті, виданої лікарем Дніпропетровського обласного бюро СМЕ ОСОБА_6 від 12 серпня 2022 року, причиною смерті стало "Кульове наскрізне поранення голови. Ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї".

У подальшому відповідач подав документи до відділу реєстрації актів цивільного стану та отримав свідоцтво про смерть ОСОБА_5 . У свідоцтві вказано, що смерть настала у віці 22 років у ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Маріуполь Донецької області.

1 жовтня 2022 року ОСОБА_5 був перепохований на військовому кладовищі в місті Києві.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається із грошового забезпечення (коштів), які перебували на рахунку спадкодавця (заробітна плата) та 1/3 квартири АДРЕСА_2 .

При цьому, квартира була отримана в користування батьком позивачки ОСОБА_7 на підставі ордеру № Г06782 від 28 липня 1977 року виконавчим комітетом Київської міської ради на сім`ю у складі 4-х осіб, до якої входили ОСОБА_7 (батько позивачки), ОСОБА_8 (мати позивачки), ОСОБА_9 (позивачка), ОСОБА_10 (сестра позивачки). У 1991 році позивачка зареєструвала у вказаній квартирі свою доньку - ОСОБА_11 та у 2003 році сина - ОСОБА_5 .

У 2012 році перед ініціюванням мешканцями квартири процедури її приватизації мати позивачки ОСОБА_8 знялась з реєстраційного обліку у вказаній квартирі. При цьому, позивачка за взаємною домовленістю між нею та матір`ю виплатила останній кошти в сумі 20 000 доларів США як компенсацію її права на приватизацію квартири.

17 червня 2013 року відділ приватизації Державного житлового фонду УЖКГ Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації видав свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 , відповідно до якого вказана квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та членам її сім`ї ОСОБА_11 та ОСОБА_5 в рівних частках кожному. 30 вересня 2013 року були видані відповідні витяги про реєстрацію права власності на квартиру.

5 липня 2022 року відповідач надав заяву "компетентним органам та всім кого це стосується", посвідчену приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрована в реєстрі за № 638, у якій заявив, що відмовляється від грошового забезпечення сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь його матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачці відповідач надіслав фото цієї заяви та повідомив, що зазначену заяву він подав до бухгалтерії військової частини, де проходив службу ОСОБА_5 . Згодом коли позивачка зверталась до бухгалтерії їй повідомили, що відповідач начебто подав туди повторну заяву про відкликання попередньої заяви.

ОСОБА_1 вважає, що відповідач не має права на спадкування за законом та має бути усунутий від права на спадкування після сина ОСОБА_5 , посилаючись на те, що відповідач, як батько, повинен був утримувати сина до досягнення ним повноліття, у нього була така можливість. Однак, відповідач будучи обізнаним, що його допомога необхідна для утримання дитини, про що позивачка йому повідомляла, проте від надання такої допомоги ухилявся, сина не утримував, що згідно частини 3 статті 1224 ЦК України є підставою для усунення від права на спдакування.

Крім того, відповідач безпідставно та неправомірно вчиняє на позивачку моральний та психологічний тиск, усвідомлюючи безпідставність свого претендування на спадщину після сина. Так, 18 січня 2023 року відповідач у месенджері Телеграм надіслав

позивачці повідомлення щодо оформлення спадщини у зневажливій формі. У зв`язку із цим позивачка пережила душевні страждання, завдані внаслідок порушення її прав відповідачем, морального та психологічного тиску. Оскільки вона розлучилася із відповідачем ще у 2001 році, при цьому відмовилася від права спільної сумісної власності подружжя на будинок. Водночас, відповідач наразі претендує на майно, яке належить позивачці та її дітям і ніколи йому не належало. У позивачки значно погіршилося самопочуття та почалися проблеми зі здоров`я. За останній час вона двічі потрапляла до лікарні та тривалий час лікувалася.

На думку позивачки, з метою швидшого отримання коштів, виплата яких передбачена постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час воєнного стану", відповідач вчиняв дії щодо упізнання тіла, оформив свідоцтво про смерть ОСОБА_5 без зазначення точної дати смерті та із вказівкою про його загибель у березні, що позивач ставить під сумнів.

Посилаючись на викладене, позивачка просила суд усунути ОСОБА_1 від права на спадкування за законом на спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , що настала у ІНФОРМАЦІЯ_3; стягнути з ОСОБА_3 на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала суду будь-яких належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_3 , як батько спадкодавця, ухилявся від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_5 , вчиняв будь - які неправомірні дії щодо сина, які би свідчили про його протиправну поведінку, свідомого невиконання батьком батьківських обов`язків щодо сина, як то утримання та виховання. Крім того, ОСОБА_3 батьківських прав судом не позбавлявся, а отже на нього не може бути покладена відповідальність, встановлена частиною 1 статті 166 СК України щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Суд не взяв до уваги посилання позивачки на обставини загибелі та впізнання відповідачем загиблого ОСОБА_5 , підстави набуття права власності спадкодавцем спірного майна, оскільки це не входять до кола обставин, які підлягають доказуванню у даному спорі. Також позивачкою не доведено факту заподіяння їй моральної шкоди з боку відповідача, а тому вимоги про її відшкодуванню також не підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції невірно інтерпретував та застосував норми матеріального права при вирішенні спору. Так, позивачка посилалася на положення частини 3 статті 1224 ЦК України відповідно до якої не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Позивачка акцентувала увагу саме на тому, що відповідач ухилявся від виконання обов`язку щодо утримання сина, і ця обставина повинна була бути встановленою, однак суд помилково вказав на статтю 166 СК України згідно якої лише позбавлення батьківських прав має наслідком втрату цією особою всіх прав, заснованих на спорідненості з дитиною. Крім того, твердження суду, що позивачка могла вжити заходів для позбавлення відповідача батьківських прав є безвідносним до цього спору і не було її обов`язком. Більше того, утримання не є тотожним вихованню дитини і лише воно є підставою для позбавлення батьківських прав. Суд також безпідставно не прийняв до уваги показання свідків, які підтвердили зазначені позивачем факти. Неправильним є висновок суду щодо недоведеності факту завдання позивачці моральної шкоди, оскільки дії відповідача щодо безпідставного претендування на спадщину самі по собі є психологічним тиском, звернення відповідача у месенджерах були зневажливими і образливими.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Поданий ОСОБА_3 відзив на апеляційну скаргу не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки поданий поза межами встановленого судом строку для вчинення відповідної процесуальної дії і підстав для його поновлення судом не встановлено.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 та її представники ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просили її задовольнити.

ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції просила задовольнити апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, однак подав клопотання про розгляд справи без його участі, рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савенко І.В. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що 20 вересня 1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району міста Києва, актовий запис № 707 (том І, а.с. 12).

Під час вказаного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 9 жовтня 1999 року (том І, а.с. 13).

Згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії НОМЕР_3 від 22 червня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано 26 червня 2001 року, актовий запис № 382 (том І а.с. 14).

28 липня 1977 року ОСОБА_7 (батько позивачки) видано ордер № Г 306782 на сім'ю з чотирьох осіб ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_15 (донька), ОСОБА_16 (донька)) на зайняття квартири АДРЕСА_2 (том І а.с. 23).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 17 червня 2013 року ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_11 в рівних частинах належить квартира АДРЕСА_2 (в порядку приватизації) (том І а.с. 25-29).

Згідно з копією свідоцтва про смерть, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно - Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 10 вересня 2022 року Серії НОМЕР_4 , ОСОБА_5 помер у ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 22 років (том 1, а.с. 16).

Відповідно до довідки про причину смерті від 12 серпня 2022 року причиною смерті ОСОБА_5 є кульове наскрізне поранення голови. Ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї (том 1, а.с. 15).

1 жовтня 2022 року ОСОБА_5 похований на військовому кладовищі в місті Києві.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається із грошового забезпечення (коштів), які перебували на рахунку спадкодавця (заробітна плата) та 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

1 листопада 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савенко І.В. за заявою ОСОБА_1 заведено спадкову справу № 12/2022 до майна померлого у ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , номер спадкової справи у Спадковому реєстрі: 69865893 (том 1 а.с. 235-244).

17 січня 2023 року заяву про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті ОСОБА_5 , подано і ОСОБА_3 .

В матеріалах справи наявна копія заяви ОСОБА_3 від 5 липня 2022 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Науменко Л.Г., згідно якої він відмовляється від грошового забезпечення сина на користь його матері ОСОБА_1 (том І а.с. 19). Однак, вказана заява не подана приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Савенко І.В., а тому відсутня в матеріалах спадкової справи № 12/2022.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом статей 1216,1218 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини 1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно з частиною 2 статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Разом з тим, закон передбачає умови, за яких особа може бути усунута від права на спадкування.

Так, згідно з частиною 3 статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки після дитини, щодо якої вони були позбавлені батьківських прав і їхні права не були поновлені на час відкриття спадщини. Не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Положення вказаної статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов`язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ (частина 6 статті 1224 ЦК України).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що правило абзацу 2 частини 3 статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі - СК України). Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 фактично вказувала, що відповідач, як батько загинувшого ОСОБА_5 , протягом життя не надавав допомоги на утримання дитини, чим ухилився від виконання свого обов`язку.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини 1 статті 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Вимога про стягнення аліментів на дитину може бути подана до суду протягом усього строку існування права на утримання, тобто до досягнення дитиною повноліття.

Згідно із частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах 1, 2 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно встановив, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами ухилення відповідача від надання допомоги сину, а саме доказів, які б підтверджували його винну поведінку і які є достатньою правовою підставою для усунення його від права на спадкування.

Колегія суддів не може погодитися з твердженням апеляційної скарги в частині доведеності факту ухилення відповідача від утримання сина, оскільки такі обставини мають бути доведені саме належними доказами, які в матеріалах справи відсутні.

Правова позиція позивачки ґрунтується на тому, що з моменту, як сторони розлучилися, відповідач не надавав жодної допомоги тобто з 2001 року і по 2017 рік, коли ОСОБА_5 виповнилося 18 років.

За такий тривалий проміжок часу, позивачка не скористалася правом, гарантованим їй законом, про стягнення аліментів та у випадку необхідності, додаткових витрат на дитину, в судовому порядку.

Зважаючи на обставини даної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що при доведенні факту ухилення від утримання спадкодавця, застосування певних

процесуальних інструментів є обов`язковим, оскільки зворотного фактично довести не вбачається можливим. Так, наявність судового рішення про стягнення аліментів/довідки про заборгованості по аліментам, оскільки мова йде саме про утримання (мається на увазі грошове забезпечення в тій чи іншій формі) очевидно є свідченням невиконання такого обов`язку зі сторони батька.

Натомість, в якості доказів суду були надані виключно усні показання свідків, які самі по собі не є беззаперечним доказом наявності підстав для висновку про ухилення від утримання спадкодавця, а тому не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Поряд з тим, відповідачем до суду були надані копії фотографій відповідача разом із сином ОСОБА_5 у різні періоди життя, що може свідчити про наявність між ними певного зв`язку. Однак, це також не є доказом забезпечення сина в матеріальному аспекті.

Перевіряючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд апеляційної інстанції може однозначно встановити, що позивачкою не доведений факт ухилення відповідача від утримання сина ОСОБА_5 .

Наведені у апеляційній скарзі посилання на висновки Верховного Суду у постановах від 1 квітня 2019 року у справі № 752/12158/14-ц, від 21 березня 2018 року у справі № 337/600015-ц, від 4 липня 2018 року у справі № 404/2163/16-ц, від 8 листопада 2018 року у справі № 521/20849/16, від 19 червня 2019 року № 491/1111/15-ц, від 29 квітня 2020 року у справі № 520/5083/16-ц не враховуються судом апеляційної інстанції, оскільки правовідносини у наведених справах не є подібними до цієї, зокрема підставою для усунення права від спадкування у вказаних справах є частина 5 статті 1224 ЦК України, а в даному випадку - частина 3 статті 1224 ЦК України.

Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду щодо недоведеності позивачкою підстав для позбавлення відповідача права на спадкування після померлого сина на підставі частини 3 статті 1224 ЦК України, доводи апеляційної скарги цього висновку не спростували.

Щодо посилання у апеляційній скарзі на помилковість висновку суду про недоведеність факту завдання позивачці моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке.

Одним із основних способів захисту немайнових прав - є право на грошову компенсацію моральної шкоди, завданої втручанням у такі немайнові блага (стаття 280 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його

можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Єдиною підставою цивільно-правової відповідальності є скоєння цивільного правопорушення. Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов відповідальності за заподіяну шкоду (загальні умови), а саме: а) наявність моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірні рішення, дії чи бездіяльність заподіювача шкоди; в) причинний зв`язок між неправомірною поведінкою і моральною шкодою (вчинена неправомірна дія є головною причиною, яка призвела до завдання моральної шкоди); г) вина заподіювача шкоди.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині відмови позивачці у стягненні моральної шкоди, колегія суддів погоджується з висновком суду про недоведеність її завдання як такої з боку відповідача.

Спір щодо наявності права на спадкування звичайно створює напружені відносини, які завдають певного емоційного дискомфорту обом сторонам, однак не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. Претендування спадкоємця на спадщину не є порушенням прав іншого спадкоємця, а тому відповідальність за такі дії не виникає.

Наявні в матеріалах справи скріншоти з переписок між сторонами, на переконання суду апеляційної інстанції, не є образливими і не можуть бути підставою для відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до частин 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на

конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване рішення суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення, оскільки надана оцінка всім важливим аргументам сторін.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 4 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: