Номер провадження № 2-з/522/318/24
УХВАЛА

«25» вересня 2024 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Міщенко О.В.,

розглянувши заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марчук Марини Сергіївни про визнання правочину недійсним, скасування рішення, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марчук Марини Сергіївни про визнання правочину недійсним, скасування рішення, у якій позивач просить:

Визнати недійсною відмову ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) від спадщини (квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка, площею 0,0260 га, кадастровий номер: :02:002:1108) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) - як фіктивну;

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 листопада 2020 року, зареєстроване в реєстрі за № 1205 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), в частині права власності на 1/2 частку спадщини: квартира, за адресою - АДРЕСА_1 ;

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 23 листопада 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1206 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С. на ім`я ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), в частині права власності на 1/2 частку спадщини: земельна ділянка, площею 0,0260 га, кадастровий номер :02:002:1108, місце розташування - АДРЕСА_2 ;

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., індексний номер - 55283757 від 23.11.2020 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на 1/2 частку квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

Скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Марчук М.С., індексний номер - 55285236 від 23.11.2020 року, про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0260 га, кадастровий номер :02:002:1108, місце розташування: АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та припинити право власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0260 га, кадастровий номер :02:002:1108, місце розташування: АДРЕСА_2 .

Здійснити розподіл судових витрат.

13 серпня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, по справі № 522/13250/24-Е вказану позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для усунення недоліків, а саме сплати судового збору та надання доказів щодо вартості спірного нерухомого майна.

22 серпня 2024 року до суду надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено квитанцію про сплату судового збору та звіти про оцінку майна.

26 серпня 2024 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, по справі № 522/13250/24-Е прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марчук Марини Сергіївни про визнання правочину недійсним, скасування рішення.

20 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме:

1/2 частки квартири АДРЕСА_3 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 );

1/2 частки земельної ділянки, площею 0,0260 га, кадастровий номер :02:002:1108, місце розташування - АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ).

В обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення позову позивач зазначив про те, що ОСОБА_1 29.02.2008 року уклав кредитний договір, але не дотримався умов кредитного договору та не повертав кредитні кошти, внаслідок чого виникла значна прострочена кредитна заборгованість та Банк вимушений був звернутися до суду в позовом для захисту своїх прав та законних інтересів. Рішенням суду позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. В подальшому, позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 відмовився від спадщини на користь інших спадкоємців (близьких родичів), з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення заборгованості. У свою чергу, майно на підставі права власності стало належати матері боржника, що свідчить про наявність загрози на подальше відчуження оспорюваного майна після пред`явлення позову з метою наступного ускладнення виконання рішення суду у справі.

В зв`язку з чим, посилаючись на вказані обставини, позивач вважає обґрунтованим встановлення заборони на відчуження майна, оскільки невжиття таких заходів може призвести до відчуження майна на користь третіх осіб, що ускладнить виконання судового рішення.

Суд, оцінивши доводи позивача та надані на їх підтвердження докази, вирішив.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходів забезпечення позову.

Згідно із частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-який стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною першою статті 153 ЦПК України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа, не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи інших осіб.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову, відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати об`єктивний характер та бути доведене належними та допустимими доказами.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушеними у зв`язку із застосуванням відповідних заходів та настільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, настільки він співмірний позовній вимозі і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до роз`яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідного виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовними вимогами.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, щодо виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд оцінює обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення, Окрім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси позивача, так і відповідача.

При поданні заяви про забезпечення позову не достатньо посилатись на диспозицію відповідної норми процесуального права. Заява повинна бути належним чином мотивована, а її доводи підтверджені. Не може бути задоволено клопотання про забезпечення позову, якщо заявник не надав докази, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, або ефективного захисту прав позивача.

У своєму правовому висновку, сформульованому у постанові від 13 січня 2020 року у справі № 922/2163/17 Верховний Суд, зазначив, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд виходить із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Разом з тим, в заяві про забезпечення позову заявником не доведено, підстав для їх вжиття.

Матеріали справи не містять доказів щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна, що належить відповідачу, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість відчуження відповідачем майна, що може унеможливити виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Суд зазначає, що в заяві, міститься лише посилання на потенційне порушення прав позивача, від можливих недобросовісних дій відповідачів, при цьому в заяві відсутнє достатнє обґрунтування та докази, які підтверджують доцільність та необхідність термінового забезпечення позову.

Суд, також звертає увагу на те, що позивачем не доведено підстав для вжиття заходів забезпечення позову а також співмірність заходів забезпечення позову позовним вимогам. При цьому, доводи заяви більшою мірою стосуються обґрунтованості позовних вимог, яка під час вирішення питання про забезпечення позову не досліджується.

В даному випадку, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини, який через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17 достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зазначена правова позиція також викладена в Постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року по справі № 755/9322/20.

Узагальнюючи все вищенаведене, суд приходить до переконання, що оскільки заявником не наведено достатніх підстав для застосування вказаних заходів забезпечення позову, а також не надано належних і достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття заходів забезпечення позову у майбутньому може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, та, як вбачається з матеріалів справи, призвести до порушення його прав та законних інтересів, виходячи із змісту заявлених вимог, суд не знаходить підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

За таких обставин, враховуючи правову природу інституту забезпечення позову, що полягає у передбаченому законом механізмі забезпечення виконання рішення суду з метою захисту прав сторони позивача, позовні вимоги заявлені у справі, що розглядається, а також те, що право власності особи є непорушним, суд прийшов до висновку, що в задоволенні вказаної заяви вжиття заходів забезпечення слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.149-153,259,260,353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОНСАЛТ СОЛЮШЕНС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу Марчук Марини Сергіївни про визнання правочину недійсним, скасування рішення - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя О.П. Шенцева