за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року заяву ТОВ «Кей-Колект» про відмову від позовних вимог задоволено. Прийнято відмову ТОВ «Кей-Колект» від позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 та закрито провадження у справі в цій частині позовних вимог.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року закрито провадження за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Кей-Колект», АТ «Укрсиббанк» про визнання недійсним договору факторингу.
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявами про повернення судового збору та відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року повернуто ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн.
Заяву ОСОБА_2 про відшкодування вартості понесених витрат на оплату послуг адвоката задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1 600,00 грн.У задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року в частині суми стягнення з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу змінено та стягнуто такі витрати в розмірі 8 000,00 грн.В іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року закрито.
Закриваючи касаційне провадження, Верховний Суд виходив з того, що в переліку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, не передбачено ухвали, визначеної пунктом 13 частини першої статті 353 цього Кодексу. Тобто ухвала суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат та прийнята за результатом її апеляційного перегляду постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягають.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Цивільний процесуальний кодекс України розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат».
Так, порядок визначення розміру судових витрат передбачений статтею 134 ЦПК України. Водночас порядок розподілу судових витрат встановлений статтями 141-142 ЦПК України.
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Тобто процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи).
При цьому остаточне визначення розміру судових витрат є складовою розподілу судових витрат, поняття якого є ширшим, ніж остаточне визначення розміру судових витрат.
Стаття 142 ЦПК України встановлює порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так, частинами п`ятою та шостою цієї статті передбачено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Ухвалою суду першої інстанції вирішувалися питання, зокрема щодо наявності підстав для стягнення витрат на правничу допомогу, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку із розглядом справи до постановлення ухвали про закриття провадження у справі. Питання щодо визначення розміру судових витрат цією ухвалою не вирішувалося.
Тобто, ухвала суду першої інстанції стосується вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами за результатами закриття провадження у справі та не є ухвалою про визначення розміру судових витрат, як про це помилково зазначив Верховний Суд.
Водночас ЦПК України (стаття 353) не передбачає можливості оскарження окремо від рішення суду в апеляційному порядку (та відповідно в касаційному порядку) ухвали суду першої інстанції, якою вирішувалося питання розподілу судових витрат, оскільки вирішення такого питання є складовою відповідного судового рішення. У цьому випадку ухвали суду про закриття провадження у справі.
Ухвала суду про закриття провадження у справі (у тому числі в частині висновків суду про розподіл судових витрат) може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 15 частини першої статті 353 ЦПК України), а також у касаційному порядку після її перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

З огляду на викладене вважаю, що висновок Верховного Суду про закриття касаційного провадження є помилковим.

Суддя М. Ю. Тітов