Провадження № 2/727/87/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Гавалешка П.С.,

за участю секретаря судового засідання: Рудої І.В.,

позивача: ОСОБА_1 ,

відповідача: ОСОБА_2 ,

представника відповідача: ОСОБА_3 ,

розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо спору: Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Холоменюк О.І. про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Холоменюк О.І., про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його двоюрідна сестра ОСОБА_4 , за місцем свого мешкання у АДРЕСА_1 .

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини будинку, за вищевказаною адресою.

Зазначає, що на спадкове майно претендують дві особи: позивач ОСОБА_1 , який є двоюрідним братом, а також за заповітом племінниця померлої, відповідач по справі, ОСОБА_2 .

Заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Глуговським В.В. 12.05.2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 708.

Позивач вказує, що він є двоюрідним братом ОСОБА_4 та з 2016 року проживав разом із нею та доглядав її. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року було встановлено факт його постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Вважає, що підставою для оспорювання даного заповіту є відсутність волевиявлення учасника правочину згідно ч 3 ст.203 ЦК України.

Таким чином, на думку позивача, оскільки померла ОСОБА_4 була інвалідом I першої групи з дитинства та потребувала постійного стороннього догляду, вона не розуміла наслідків своїх дій, і її ввели в оману, тому вона помилково склав заповіт на племінницю ОСОБА_2 .

Виходячи з викладеного, позивач просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складений на користь ОСОБА_2 , посвідчений 12.05.2008 року приватним нотаріусом Чернівецького нотаріального округу Глуговським В.В.

Ухвалою суду від 24.10.2023 року було відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 19.02.2024 року по справі було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відповідачем було подано відзив на позов, в якому остання позов не визнала. Зазначила, що позивач, оспорюючи заповіт на будинку АДРЕСА_1 , не вказав які саме його права порушені цим заповітом, оскільки він не має відношення до її померлої тітки.

Доводи позивача про те, що він має право на спадщину після смерті ОСОБА_4 не підтверджені належними доказами.

Сам по собі факт проживання із спадкодавицею на момент смерті та визнання його членом сім`ї, не породжують у позивача права на спадщину.

Оспорюючи заповіт, ОСОБА_1 не зазначив, до якої черги спадкоємців він належить, і чому вважає, що його право спадкування є пріоритетним перед її правом.

Також посилалась на те, що позивачем не було надано належних доказів на підтвердження тієї обставини, що він є двоюрідним братом її тітки ОСОБА_4 . Відсутність таких доказів позбавляє ОСОБА_1 права претендувати на спадщину.

Вона має переважне право на спадщину як спадкоємиця за заповітом і за законом по праву представлення після смерті її батька, який доводився рідним братом померлій ОСОБА_4 . Просила відмовити у задоволенні позову.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив викладені в ньому обставини. Вважає, що права ОСОБА_4 були порушені. Просив позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що померла ОСОБА_4 була її тіткою та рідною сестрою її покійного батька. Вона є єдиною спадкоємицею ОСОБА_4 відповідно до заповіт від 12 травня 2008 року. Просила відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статтею ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 .

Згідно заповіту від 12.05.2008, посвідченого приватним нотаріусом Глуговським В.В., ОСОБА_4 , заповіла усе своє майно на користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 07.06.2011 року після реєстрації розірвання шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_6 , що є її дошлюбним прізвищем.

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, посилався на те, що він є двоюрідним братом померлої ОСОБА_4 .

Як було встановлено судом, ОСОБА_4 , 1954 року народження була інвалідом першої групи з дитинства, потребувала постійної сторонньої допомоги та догляду, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року, яке набрало законної сили 21.12.2023 року, позов ОСОБА_1 було задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, зокрема те, що ОСОБА_1 з 01.01.2016 року постійно проживав однією сім`єю з ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1 , по час смерті останньої.

Правовідносини, що виникли між сторонами, пов`язані із спадкуванням і регулюються Цивільним кодексом України.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

При цьому право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст.1223 Кодексу). Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

На заповіт, який є правочином, поширюються загальні положення про правочини, якщо у Книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Водночас загальні правила про правочин, у тому числі про їх недійсність, можуть бути поширені на заповіт у тому випадку, коли це не суперечить суті заповіту та природі спадкування.

Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20).

Загальні вимоги до форми заповіту встановлено у статті 1247 ЦК України.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України.

Аналіз цих статей дає змогу констатувати, що законодавець висуває такі вимоги до форми заповіту: письмова з нотаріальним посвідченням.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 у поданій до суду позовній заяві вказував на те, що спадкодавець ОСОБА_4 є його двоюрідною сестрою, проте будь-яких доказів на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Клопотань про витребування таких доказів позивач перед судом не заявляв.

З урахуванням зазначеного, а також наявного в матеріалах справи рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 09.10.2023 року, суд приходить до висновку, що позивач є спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_4 .

Натомість відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем другої черги після смерті ОСОБА_4 , оскільки є донькою рідного брата померлої та її племінницею.

Судом також встановлено, що 12.05.2008 року приватним нотаріусом Глуговським В.В. було посвідчено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла ОСОБА_8 усе своє майно.

23.03.2023 року ОСОБА_2 звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до ст.1223 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до вимог ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується згідно з ч.4 ст.207 ЦК України. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами.

Так як заповіт є одностороннім правочином, його чинність пов`язується з вимогами, встановленими для чинності будь-якого правочину. Так, ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Однією із загальних вимог, додержання якої є необхідним для чинності правочину, та яка закріплена у ч.3 ст.203 ЦК України, є те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відтак, волевиявлення заповідача є вільним та відповідає його внутрішній волі тоді, коли уся процедура вчинення правочину відбувається за попереднім вираженням такої волі особи. Наявність вільного волевиявлення на вчинення заповіту свідчить про наявність можливості та реальне усвідомлення заповідачем значення та змісту вчинюваних дій, керування ними і передбачення наслідків цих дій. Про вираження волевиявлення особи свідчить і поставлення особою особистого підпису на правочині (заповіті).

Таким чином, волевиявлення особи включає в себе вільне (без будь якого тиску) вираження її волі щодо укладення конкретного правочину (прояв ініціативи); висловлення змісту (умов) зазначеного правочину; вираження бажання щодо особливостей складення правочину (при свідках, наприклад); бажання настання наслідків, обумовлених правочином; можливість ознайомитися зі змістом вже складеного правочину; підписання правочину.

Усі ці складові в сукупності становлять повноцінний вияв волевиявлення особи, а відсутність хоча б однієї з них є порушенням ч.3 ст.203 ЦК України.

Підставою для визнання недійсним заповіту позивач вважає те, що даючи розпорядження щодо свого майна, ОСОБА_4 , не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Мотивами такого твердження позивач вважає сукупність доказів: те, що ОСОБА_4 , була інвалідом першої групи під групи «А» зі слабким здоров`ям. Та було особою не здатною до самообслуговування та залежна від інших осіб.

Заслухавши пояснення сторін та свідка, суд прийшов до висновку.

Частина 3 ст.12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. При цьому в силу ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

А в порядку ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Допустимість доказів, у розумінні вимог ст.78 ЦПК України, означає, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи, які б свідчили про які-небудь психічні відхилення заповідачки.

Суд не має підстав вважати, що спадкодавець на момент складення заповіту на користь ОСОБА_2 , не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а відтак не має підстав для задоволення позову з цих підстав.

Не доведена позивачем і інша підстава заявленого позову про те, що волевиявлення ОСОБА_4 , на момент підписання оспорюваного заповіту не відповідало її волі.

Позивач вказував на порушення особою, яка посвідчувала оскаржуваний заповіт процедури посвідчення заповіту ОСОБА_4 , оскільки остання перебувала у хворобливому стані, вказані твердження не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні з наступних підстав.

Позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, будь-яких порушень приватним нотаріусом Глуговським В.В при посвідченні 12.05.2008 року заповіту ОСОБА_4 .

Заповіт зареєстрований в реєстрі, позивачем не доведено належними та допустимими доказами у справі порушення будь-яких норм чинного законодавства відповідачкою ОСОБА_2 та іншими особами при посвідченні даного правочину.

Частиною четвертою статті 207 ЦК України визначено, що, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.

Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Аналогічні положення містяться в Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, в чинній на момент посвідчення оспорюваного заповіту редакції, за змістом якого заповіт має бути підписаний особисто заповідачем. Заповіт за дорученням заповідача може бути підписаний іншою фізичною особою лише у випадку, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт.

Отже, чинним законодавством не передбачена обов`язкова вимога щодо посвідчення заповіту при свідках у випадку неможливості його підписання особисто заповідачем внаслідок хвороби.

Суд, з`ясувавши позиції позивача, відповідача і її представника адвоката Савосюк Н.П., відповідно до вимог ст.89 ЦПК України з`ясувавши всі обставини справи та надавши їм правову оцінку, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність, кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що передбачені законом підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 1-18, 76-81, 141, 209-241, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійні вимоги щодо спору: Приватний нотаріус Чернівецького нотаріального округу Холоменюк О.І. про визнання заповіту недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення та підписання до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 27 вересня 2024 року.

Суддя П.С. Гавалешко