Справа № 191/1664/24
Провадження № 2/191/576/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2024 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прижигалінської Т.В.

за участю секретаря Силкіної О.Г.

згідно вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , до Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, в інтересах якого діє ОСОБА_2 , звернувсь до суду з позовною заявою до відповідача Акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» про визнання кредитного договору частково недійсним. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 16 січня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено Кредитний договір №9075. Відповідно до умов договору, банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 219 200,00 грн., відсоткова ставка за кредитом - 0,001% річних. Процентна ставка за користування кредитом на прострочену заборгованість - 56,00% річних.

Кредитним договором встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості: з 16.01.2021 по 15.02.2022 - 3% від суми кредиту, з 16.02.2022 по 25.02.2023 - 2,5% від суми кредиту, з 16.02.2023 по 15.02.2024 року - 1,5% від суми кредиту, з 16.02.2024 по 16.01.2025 - 0,925% від суми кредиту. Загальна сума комісії за обслуговування кредитної заборгованості: 208 459,00 грн.

Однак, за весь час кредитування банком не було надано супутніх послуг з обслуговування кредитної заборгованості.

Наприкінці грудня 2023 року Позивач звернувся до Адвокатського бюро Станіслава Казанцева «ДЖАСТІС» за юридичним аналізом умов вищевказаного Договору на предмет відповідності законодавству України у зв`язку з тим, що АТ «Банк Кредит Дніпро» звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, в тому числі і комісії.

Так, проаналізувавши прописані банком умови кредитування графіки платежів було встановлено, що погашення кредитної заборгованості за Договором має здійснюватися шляхом внесення Позивачем на відповідні рахунки майже рівних щомісячних платежів, однак за весь строк кредитування Позивач повинен як повернути фактично отримані суми кредитів (тіло) та відсотки за користування ними (0,01 % річних), так і сплатити кошти за надсилання йому інформації банком про стан його кредиту (безоплатність чого, у свою чергу, прямо встановлена законом), а також несправедливо великі суми комісії за обслуговування кредитної заборгованості (без зазначення, що саме із себе представляє таке обслуговування) у загальному розмірі 208 459,00 грн., що взагалі перевищує суму коштів, отриманих від банку на споживчі потреби.

Отже, Позивач вважає, що умови укладеного з Відповідачем кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року, яким передбачено його обов`язок платити на користь банку кошти за обслуговування кредиту є незаконними, не відповідають вимогам справедливості та суперечать вимогам чинного законодавства у сфері захисту прав споживачів, у зв`язку з чим вимушений звернутись до суду з цією позовною заявою.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України "Про споживче кредитування", у зв`язку з чим у Законі України "Про захист прав споживачів" статтю 11 викладено в такій редакції: "Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування".

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України "Про споживче кредитування" передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі N 496/3134/19.

Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" (у редакції станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з частиною 6 статті 12 Закону України "Про споживче кредитування" споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту визначена з 16.01.2021 по 15.02.2022 - 3% від суми кредиту, з 16.02.2022 по

25.02.2023 - 2,5% від суми кредиту, з 16.02.2023 по 15.02.2024 року - 1,5% від суми кредиту, з 16.02.2024 по 16.01.2025 - 0,925% від суми кредиту.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 "Графік платежів/ розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки" кредитного договору №9075 (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування з 16.01.2021 року до 16.01.2025 року сукупно складає 208459,20 грн.

Встановивши у кредитному договорі №9075 від 16 січня 2021 року сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 208 459,20 грн. банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково- касове обслуговування 208 459,20 грн. суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого Позивачем, що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

З аналогічних підстав та предмета позову, за подібних правовідносин щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування та значне перевищення її розміру по відношенню до щомісячних платежів, Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року у справі N 204/2820/21 дійшов аналогічного висновку про визнання умови 1.2 кредитного договору, укладеного з АТ "Банк "Кредит Дніпро", недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також і у постанові від 01 лютого 2023 року у справі N 199/7014/20 за позовом АТ "Банк "Кредит Дніпро" до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом позичальника до АТ "Банк "Кредит Дніпро" про визнання кредитного договору частково недійсним.

З аналогічних підстав та предмета позову, за подібних правовідносин щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування та значне перевищення її розміру по відношенню до щомісячних платежів, Верховний Суд у постанові від 09 лютого 2024 року у справі N 337/3703/22 дійшов аналогічного висновку про визнання умови 1.2 кредитного договору, укладеного з АТ "Банк "Кредит Дніпро", недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів".

Відтак, комплексно проаналізувавши вищевказані норми законодавства у сфері споживчого кредитування, можна дійти висновку, що умови кредитних договорів щодо сплати позичальником щомісяця комісії за обслуговування банком кредитної заборгованості є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком такої домовленості є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків, що шкодить саме Позивачу, який отримавши кредит, має сплатити банку за додаткові та супутні послуги за обслуговування кредиту суму, що перевищує розмір наданого банком кредиту та відсотків за користування ним, тобто суму виконання основного зобов`язання.

Додатково слід звернути увагу суду на те, що у відповідності до ст. 3 ЦК України, принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому, добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої ст. 509 цього Кодексу . Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Згідно з абз. 3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Таким чином, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку і виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Так як надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено нормативно-правовими актами.

Так, у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 зазначалося, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Таким чином, оскільки комісія, яка нараховується Відповідачем щомісячно на загальну суму кредиту на день видачі, встановлена за обслуговування кредиту без зазначення у договорах обґрунтування, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, вірним є висновок про те, що такі умови є незаконними та несправедливими, а договір в цій частині має бути визнано недійсним.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 369/9293/15-ц, від 02.09.2019 року у справі № 361/7528/17, від 09.12.2019 року у справі № 524/5152/15-ц, а також багатьох постановах Дніпровського апеляційного суду, а зокрема від 04.02.2020 року по справі № 206/745/19 та від 25.01.2022 року по справі № 206/1209/21.

Стаття 42 Конституції України передбачає, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

У рішенні Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року зазначено, що у справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

З цього ж рішення вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частина 1 ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У відповідності до частин 5 та 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Отже, дії Відповідача при укладанні спірного договору суперечили вимогам чинного законодавства України, а саме Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування», а відтак наявні підстави для визнання окремих положень кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року, недійсними з моменту їх укладення, а також, як наслідок, зобов`язання Акціонерного товариства «БАНК КРЕДИТ ДНІПРО» здійснити перерахунок заборгованості по поточних договорах і зарахувати вже сплачені Позивачем кошти за обслуговування кредиту в рахунок погашення основного боргу (кредиту).

Просить суд визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та Акціонерним товариством "Банк "Кредит Дніпро" (), в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 16.01.2021 року до 16.01.2025 року; зобов`язати Акціонерне товариство "Банк "Кредит Дніпро" () здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

21.05.2024 року представник відповідача ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надав відзив на позовну заяву, в якому виклав свої заперечення, посилаючись на те, що підставою звернення Позивача, з Позовною заявою про визнання Кредитного договору частково недійсним є небажання виконувати зобов`язання за Кредитним договором та повертати кредитні кошти, відсотки та комісію за розрахунково-касове обслуговування, в тому числі і за рішенням суду.

З аналізу оспорюваної умови кредитного договору (п. 1.2 ) щодо щомісячної комісії за обслуговування кредиту, її розмір та розмір процентів за користування кредитом, які є складовими плати за користування кредитом, а також суму кредиту, не вбачається дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача та не дають підстави вважати, що спірні умови несправедливими.

Слід звернути увагу, що у спірних правовідносинах слід брати до уваги сукупну вартість плати за користування кредитом (яка складається, зокрема, з процентів та комісії), а не лише її складові, та враховувати суму кредиту. Суму доходів отриманих позивачем при зверненні до Банку за отриманням кредиту, та здатність здійснювати погашення кредиту відповідно до своїх доходів.

Натомість, Позивач, посилаючись на дисбаланс у договірних відносинах на свою шкоду помилково порівнює складові плати за користування кредитом (проценти та комісію) між собою, не врахувавши при цьому суму кредиту, та не порівнявши плату за кредитом із сумою кредиту та одержаним доходом.

Крім цього, Позивач отримав одноразову суму кредиту у розмірі 219 000,00 грн. (одним платежем) з терміном повернення зазначеної суми протягом 48 місяців, а не одразу. При цьому сукупний щомісячний платіж за Кредитним договором не перевищував 8 921,44 грн., що є співмирною платьою з середньомісячним отриманим доходом Позивачем в розмірі 31 792,10 грн.,

Як видно із умов (у тому числі оспорюваних) кредитного договору, загальна сукупна вартість плати за користування кредитом (208459,20 грн. є близькою сумі кредиту (219 000,00 грн), тому відсутні підстави вважати, що у спірних правовідносинах наявний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду Позивача. За таких обставин відсутні підстави вважати спірні умови договору кредиту несправедливими.

Таким чином, із змісту оспорюваних Позивачем умов кредитного договору не вбачається їх невідповідність вимогам законодавства, зокрема, несправедливість та дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін. Тому доводи позивача в цій частині ґрунтуються на припущеннях і спростовуються змістом договору, які позивач схвалив, погодив, засвідчивши це своїм підписом. Отже, підстави для визнання недійсними оспорюваних умов договору кредиту відсутні.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України N 1734^Ш споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів.

ОСОБА_1 ознайомившись з умовами Паспорта споживчого кредитування та Кредитного договору, мав реальну можливість відмовитися від укладення останнього та на момент його підписання додаткових вимог щодо спірних умов договору не заявляв.

Слід взяти до уваги, що Позивач, незважаючи на зазначену в позовній заяві незгоду із розміром комісії за розрахунково-касове обслуговування, таким своїм правом не скористалася.

Після укладення кредитного договору Позивач у подальшому виконував його умови та покладені на нього договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, проценти та комісію у відповідному розмірі, що свідчить про свідоме визнання Позивачем умов договору, в тому числі й оспорюваних.

Подібна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 30 червня 2021 року в справі N 201/10403/19, від 13 березня 2023 року в справі N 707/782/22.

Крім цього, згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium - принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Зазначене у сукупності свідчить про безпідставність позовних вимог щодо визнання недійсними пункту 1.2 Кредитного договору щодо обов`язку ОСОБА_1 , сплачувати щомісячну комісію у розмірі: з 16.01.2021 по 15.02.2022 - 3% від суми кредиту; з 16.02.2022 по 15.02.2023 - 2,5% від суми кредиту; з 16.02.2023 по 15.02.2024 - 1,5% від суми кредиту; з 16.02.2024 по 16.01.2025 - 0,925% від суми кредиту та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині через його необґрунтованість.

Крім цього, у постанові Верховного Суду від 30.11.2023 справа №382/1621/21 для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак:

-по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України);

-по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін;

-по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Більш того, як вже зазначалось Верховний Суд у постанові від 21.06.2023 у справі №463/2891/21, що саме по собі перевищення розміру комісії над розміром процентів, які є складовими частинами плати за користування кредитом, не може беззаперечно свідчити про дисбаланс у договірних відносинах між позивачем як споживачем та банком без її порівняння із сумою кредиту (отриманими споживачем від банку коштами). Верховний Суд зазначає, що у спірних відносинах слід брати до уваги сукупну вартість плати за користування кредитом, а не лише її складові.

Більш того, вказуючи на несправедливість умов Договору, Позивач не зазначає, якої

саме шкоди умови Договору завдали Позивачу, і не менш важливо - якими належними та допустимими доказами така шкода підтверджується. Також, Позивач на зазначив, яким саме чином, умови Договору, з якими Позивач був повністю згідний з моменту його укладення і до моменту звернення з позовом до суду, порушують принцип добросовісності.

У постанові Верховного Суду від 10.04.2019 року у справі №390/34/17 (провадження N 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non cone edit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».

В даному випадку саме поведінка Позивача, а не Банку є недобросовісною. Адже як неодноразово зазначав Банк, Позивач з моменту укладення Договору до моменту звернення в суд вважав умови договору справедливими та розумними для себе, здійснював погашення кредиту. Водночас, коли Позивач порушив умови Кредитного договору в зв`язку з чим Банк був змушений звернувшись до суду, Позивач кардинально змінив свою позицію, та звернувся з позовною заявою в якій вказує на недійсність умов Договору та їх несправедливість.

Відтак вбачається, що саме Позивач, а не Банк поводиться суперечливо, адже в процесі виконання умов Договору змінив свою позицію.

Більш того, варто зазначити, що виходячи з засад добросовісності, справедливості та розумності споживач (позичальник) не звільнений від обов`язку бути добросовісним при укладенні договору, що означає повне з`ясування позичальником умов договору (тобто умов, на яких йому кредитор видасть кредитні кошти, і які наслідки він матиме для себе) до підписання договору і відповідно до отримання позичальником на підставі підписаного договору кредитних коштів, а не навпаки. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд в постанові від 21.06.2023 у справ №463/2891/21.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи принцип свободи договору, Позивач мав можливість не вступати у кредитні відносини з Банком, якщо дійсно вважав для себе, що встановлення комісії за обслуговування кредитної заборгованості (РКО) несправедливою умовою, натомість Позивач погодив зі своєї сторони такі умови договору, підписавши його без будь-яких застережень. Підписавши Кредитний договір Позивач засвідчила, що погодилася на отримання коштів у кредит саме на умовах визначених в кредитному договорі. Тобто Позивач визнав запропоновані Банком умови як найкращі та найбільш вигідні для себе. Після укладення Кредитного договору Позивач в подальшому виконував його умови та покладені на нього договірні зобов`язання, сплачуючи кредит, проценти та комісію у відповідному розмірі, що свідчить про свідоме визнання Позивачем умов такого договору. Такої ж позиції дотримується Верховний Суд в ряді своїх рішень, зокрема, в постанові від 21.06.2023 у справ №463/2891/21, постанові від 13.03.2023 у справі №707/782/22, у постанові від 30.06.2021 у справі №201/10403/19.

Ще раз наголошую, що Правила про споживчий кредит не зобов`язують банки детально розписувати, за вчинення яких таких дій вони беруть ту чи іншу комісію. Банки самостійно визначають розмір комісії, що в подальшому впливає на розмір реальної річної процентної ставки, як ПОВНОЇ ПЛАТИ ЗА КРЕДИТ, на розмір якої і мав орієнтуватися Позичальник при укладенні Кредитного договору.

Розмір реальної річної ставки, так і комісії за розрахунково касове обслуговоування, що встановлені в Кредитному договорі Відповідача, є адекватною тій ситуації, яка складається на грошово-кредитному ринку нашої держави, відповідає лімітам НБУ та є конкурентною галузевою ціною у споживчому кредитуванні.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача у судове засідання не з`явилася, завдано надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, завчасно надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, прийшов до наступного висновку.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, 16 січня 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Банк Кредит Дніпро» було укладено Кредитний договір №9075, за умовами якого ОСОБА_1 надано кредит у сумі 219 200,00 грн. на споживчі потреби строком на 48 місяців до 16 січня 2025 року.

Пунктом 1.2 договору №9075 встановлено фіксовану процентну ставку на строкову заборгованість у розмірі 0,001 % річних. Цим же пунктом встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту:

-16.01.2021 по 15.02.2022 - 3% від суми кредиту;

- з 16.02.2022 по 25.02.2023 - 2,5% від суми кредиту;

- з 16.02.2023 по 15.02.2024 року - 1,5% від суми кредиту;

- з 16.02.2024 по 16.01.2025 - 0,925% від суми кредиту.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюється у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж).

Внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачено в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору №9075.

Згідно з графіком платежів встановлено щомісячну сплату за надані додаткові супутні послуги - «за обслуговування кред. заборгованості» (колонка 7 графіку).

Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування із 16 січня 2021 року до 16 січня 2025 року сукупно складає 208 459, 20 грн.

Оплату загальної суми таких послуг у розмірі 208 459, 20 грн. розподілено на 48 щомісячних платежів.

Відповідно до розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 16 січня 2021 року №9075 станом на 14 травня 2024 року становить 246 430, 67 грн. та складається із залишку строкового кредиту в розмірі 0, 00 грн., нарахованих строкових відсотків - 0,00 грн., простроченого кредиту 180 084, 64 грн., прострочених відсотків - 2,60 грн., прострочених комісій 66 343, 43 грн.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» статтю 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Разом з тим, відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на дату укладення договору в цій справі) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Згідно з частиною 6 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцю будь-які платежі, не зазначені у договорі про споживчий кредит.

До загальних засад цивільного законодавства належать справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

В пункті 1.2 кредитного договору щомісячна комісія за обслуговування кредиту визначена: з 16.02.2022 по 25.02.2023 - 2,5% від суми кредиту, з 16.02.2023 по 15.02.2024 року - 1,5% від суми кредиту, з 16.02.2024 по 16.01.2025 - 0,925% від суми кредиту.

Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору №9075 (колонка 8 графіку). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування з 16.01.2021 року до 16.01.2025 року сукупно складає 208 459, 20 грн.

Встановивши у кредитному договорі №9075 сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту щомісячними платежами, що у загальному розмірі складає 208 459, 20 грн., банк не повідомив, які саме послуги за вказану плату надаються позичальнику. Розмір такої комісійної винагороди, з огляду на обставини справи (зокрема, розмір кредиту та процентів), вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, що в сукупності свідчить про те, що оспорювані умови кредитного договору є несправедливими.

При цьому згідно з графіком платежів і розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування 208 459, 20 грн. є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого ОСОБА_1 (219 200 грн.), що вочевидь не можна визнати справедливим та розумним.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідач АТ «Банк «Кредит Дніпро» не було позбавлене можливості надати докази на підтвердження справедливості умов договору щодо встановленої комісії, зокрема з урахуванням переліку та обсягу послуг, які надаються позичальнику за таку плату. Разом з тим наявні в матеріалах справи документи взагалі не містять будь-якого опису послуг, за які банком встановлена комісія.

Таким чином, встановивши, що банк не повідомив позичальника, які саме послуги за вказану плату йому надаються, розмір комісійної винагороди вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу, тобто оспорювані умови кредитного договору є несправедливими, позивач обґрунтовано виходив з необхідності визнання недійсним умови пункту 1.2 кредитного договору від 16 січня 2021 року №9075, укладеного між АТ «Банк «Кредит Дніпро» та ОСОБА_1 , в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

З аналогічних підстав та предмета позову, за подібних правовідносин щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування, Верховний Суд у постанові від 08 березня 2023 року у справі № 204/2820/21, дійшов аналогічного висновку про визнання умови 1.2 кредитного договору, укладеного з АТ «Банк «Кредит Дніпро», недійсною відповідно до статей 203, 215 ЦК України, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Банк Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості з огляду на недійсність пункту 1.2 договору, Верховний Суд у справі № 199/7014/20 зазначив наступне.

Згідно зі статтею 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Таким чином, встановивши наявність підстав для визнання недійсним пункту 1.2 кредитного договору від 16 січня 2021 року №9075, необхідно зобов`язати АТ «Банк «Кредит Дніпро» здійснити перерахунок кредитної заборгованості позичальника в частині сплаченої з часу укладення кредитного договору комісії у сумі 66 343, 43 грн., зарахувавши її у рахунок інших обов`язкових платежів, що по своїй суті забезпечить захист інтересу позичальника у правовій визначеності.

Зазначене також узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року в справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Таким чином, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, як законно обґрунтовані та підтверджені документально.

Також, відповідно до ст. 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать і витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно абз. 2 та 3 ч. 8 ст. 141 ЦПК України, такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача в суді здійснював адвокат Чуб В.С., про що свідчить копія ордеру без номеру від 16.03.2024 року, договір про надання правової допомоги №926 від 20.10.2023 року та копія акту надання послуг №86 від 16.04.2024 року, із зазначенням загальної вартості послуг 10 000, 00 грн. .

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Судом встановлено, що правнича допомога полягала в наданні правової допомоги (адвокатські послуги).

Враховуючи, що позивачем хоча і підтверджено розмір витрат на правову допомогу, проте суд приймає до уваги обставини справи, співмірність за надані юридичні послуги зі складністю справи, та вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн., з огляду на співмірність.

Крім того, відповідно до ч.1, ч.2 п.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позивачем при зверненні до суду з даним позовом не було сплачено судовий збір, так як він звільнений від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1937, 60 грн., а саме по 968, 80 грн. кожну вимогу немайнового характеру, за подання позовної заяви через систему «Електронний суд» (за дві вимоги немайнового характеру).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,12,13,15,81,137,141,263,265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсною з моменту укладення договору умову пункту 1.2 кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та Акціонерним товариством «Банк «Кредит Дніпро» (), в частині встановленої щомісячної комісії за обслуговування кредиту з 16.01.2021 року по 16.01.2025 року.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Банк «Кредит Дніпро» ( ) здійснити перерахунок здійснених із часу укладення кредитного договору №9075 від 16 січня 2021 року ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) платежів, зарахувавши сплачену ним комісію у сумі 66 343, 43 грн. у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором.

Стягнути з Акціонерне товариство «Банк «Кредит Дніпро» ( ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 (три тисячі) грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерне товариство «Банк «Кредит Дніпро» ( ) на користь держави в особі : Стягувач : Державна судова адміністрація України, Отримувач коштів : ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , Банк отримувача : Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача : UA0026001, код класифікації доходів бюджету : 22030106, судовий збір в розмірі 1937 (одна тисяча дев`ятсот тридцять сім) грн.. 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду.

Суддя Т. В. Прижигалінська