Провадження № 22-ц/812/1455/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

02 жовтня 2024 року м. Миколаїв

справа № 481/1789/23

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.,

із секретарем - Травкіною В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене 24 червня 2024 року суддею Вжещ С.І. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 04 липня 2024 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,

треті особи: орган опіки та піклування Баштанської міської ради Баштанського району Миколаївської області,

орган опіки і піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області,

про визначення місця проживання дітей,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , про визначення місця проживання дітей: доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю - ОСОБА_1 , за місцем її проживання.

Позивачка посилалася на те, що вони з відповідачем проживали у незареєстрованому шлюбі за адресою: с. Новохристофорівка, Баштанського району, Миколаївської області. У вересні 2022 року вона була змушена покинути будинок, де вони проживали з дітьми та відповідачем, оскільки ОСОБА_2 ображав її, звинувачував у зрадах, застосовував фізичне насилля, та у підсумку - вигнав її з дому. Їхні спільні діти - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишилися проживати з батьком. З жовтня 2022 року по березень 2023 року вона декілька разів поверталась до відповідача, але він постійно вчиняв сварки та виганяв її з дому. Внаслідок таких дій вона остаточно залишила будинок відповідача. До звернення до суду з позовом намагалась працевлаштуватись, працювала по найму, створила нову сім`ю, та у будинку чоловіка створила умови для проживання дітей. Її сім`я є достатньо забезпеченою, оскільки чоловік отримує пенсію по інвалідності та соціальні виплати, а також має нестійкий підробіток. Сама вона доходів не має, оскільки на час звернення до суду є вагітною.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, діючи через свого представника - адвоката Проценко О.М., подав відзив на позовну заяву де просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач посилався на те, що з позивачкою проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, з вересня 2022 року разом не проживають. Позивачка залишила дітей разом з відповідачем за місцем їх постійного проживання та виїхала з населеного пункту, тривалий час не доглядала за дітьми та не цікавилась їхнім життям, постійно змінює місце свого проживання. Постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.12.2022 року була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 184 КУпАП.

Позивачка не довела, що має постійний дохід та постійне місце проживання. Вона не зареєстрована в будинку, співвласником якого є її чоловік, та не зазначає хто є його іншими співвласниками. Отже не відомо чи нададуть інші співвласники свою згоду на проживання в цьому будинку їхніх дітей. У акті обстеження умов проживання позивачки відсутня конкретна інформація чи створені там належні умови для проживання та виховання двох малолітніх дітей.

Діти не знають чоловіка позивачки та ніколи з ним не спілкувались. Діти маленькі та потребують цілодобової уваги, а позивачка невдовзі народить іншу дитину та не зможе приділяти достатньо уваги своїм старшим дітям.

Позивачка створила шлюб декілька місяців тому, знайома зі своїм законним чоловіком нещодавно. Раніше, проживаючи із відповідачем та після припинення фактичних шлюбних відносин мала відносини з іншими чоловіками. З огляду на це відповідач побоюється, що відносини із теперішнім чоловіком також будуть недовготривалими, внаслідок чого його діти залишаться без місця проживання, засобів для існування, належного догляду та піклування.

На даний час діти відвикли від матері та при її появі з травня 2023 року раз на 2 місяці взагалі не реагують на неї, як на матір.

Доказів того, що відповідач перешкоджав позивачці спілкуватись із дітьми нею не надано.

Натомість у будинку відповідача створені усі умови для проживання дітей, всім необхідним для проживання та розвитку дітей родина забезпечена. За місцем проживання відповідач характеризується позитивно. На обліку у психіатра та нарколога не перебуває. Відповідач має дохід щоб утримувати дітей, має змогу забезпечити дітей всім необхідним для нормального розвитку.

Крім того, відповідач наразі проживає в одному селищі зі своїми батьками, які мають сили і бажання допомагати йому по догляду за дітьми.

Разом з тим, відповідач не чинитиме жодних перешкод для спілкування позивачки з дітьми і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб діти через розлучення батьків не були позбавлені піклування матері.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області Бондаренко Н.М. зазначала, що хоча на даний час сімейний та майновий стан позивачки змінився, підстав для зміни місця проживання дітей не вбачається.

Представник органу опіки та піклування Баштанської міської ради Миколаївської області подала заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши що орган не є належною третьою особою у справі, оскільки на його території діти не проживають.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою не надано переконливих доказів того, що вона психологічно та матеріально спроможна утримувати дітей.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційну скаргу позивачка обґрунтовувала тими ж доводами, на які посилалася у позовні заяві.

Також зазначала, що не згодна з висновками суду про відсутність у неї можливості утримувати своїх дітей, та про існування такої можливості у відповідача. Оскільки з наданих відповідачем доказів вбачається, що його дохід з власної пасіки складає 12 000 грн на місяць, тоді як дохід її родини є значно більшим, оскільки складається з допомоги при народженні дитини, пенсії чоловіка по інвалідності, його виплат за нещасний випадок на виробництві. Також чоловік вже отримує та буде отримувати упродовж чотирьох років щомісячно по 150 000 грн за загибель племінника, який проживав разом з ним та якого він фактично виховував.

Вважає, що висновок суду щодо її несталого матеріального становища є гіпотетичним припущенням суду не заснованим на жодному доказі.

Також посилалася на те, що основною причиною за якої вона залишила місце проживання дітей стало те, що відповідач вигнав її з будинку, де вони разом проживали.

Узагальнені доводи інших учасників

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

2.Мотивувальна частина

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином, проте до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Представник апелянта ОСОБА_1 , адвокат Ядловський І.М. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки ОСОБА_1 .

Представник відповідача - адвокат Проценко О.М. подала клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. Клопотання було задоволене, проте на зв`язок з судом представник не вийшла.

Оскільки ризики неможливості участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції несе особа, яка подала таке клопотання, колегія суду дійшла висновку про можливість слухання справи без участі сторін та їх представників.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.07.2023 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_8 та проживає з ним по АДРЕСА_1 .

Згідно акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Баштанської міської ради 22.09.2022 року, за адресою АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , умови проживання задовільні, наявні дві житлові кімнати для влаштування дітей.

З технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_2 та договору міни від 31.08.2012 року, вбачається, що ОСОБА_8 є власником його 1/2 частини. Позивачка ОСОБА_1 у цьому будинку не зареєстрована.

Згідно акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Баштанської міської ради 31.10.2023 року у будинку АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , умови проживання задовільні, є три житлові кімнати, є можливість виділення окремої кімнати для кожної дитини. В кожній із кімнат наявне спальне місце , наявний гардероб для дитячих речей. Наразі діти перебувають з батьком у с. Новохристофорівка, Вільнозапорізької сільської територіальної громади.

Постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.12.2022 року позивачку було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та притягнуто до відповідальності за невиконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя,навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області про недоцільність визначення місця постійного проживання малолітніх дітей з матір`ю ОСОБА_1 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Вільнозапорізької сільської ради за № 141 від 21.12.2023 року, ОСОБА_1 знята з реєстрації місця проживання в с. Новохристофорівка, інформація про реєстрацію нового місця проживання відсутня. Мати дітей не має зареєстрованого місця постійного проживання, не має самостійного доходу, не проживала з дітьми більше року, що зважаючи на вік дітей призвело до того, що вони не мають з нею психологічного зв`язку, протягом тривалого часу не утримувала дітей матеріально, не надавала їм свою любов та піклування. Виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне визначення місця постійного проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_9 .

Згідно акту обстеження умов проживання, складеного службою у справах дітей Вільнозапорізької сільської ради та Акта № 23 від 03.10.2022 року, складеного комісією старостинського округу Вільнозапорізької сільської ради, ОСОБА_2 проживає на даний час із своїми батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , а також двома малолітніми дітьми - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Сім`я проживає у будинку та матеріально забезпечена. Мати дітей ОСОБА_7 з вересня 2022 року з дітьми не проживає.

Відповідно до характеристики старости Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 10.01.2023 року №2/14.01.02 ОСОБА_12 вбачається, що ОСОБА_2 позитивно характеризується, самозайнятий в особистому господарстві, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Згідно довідок Новохристофорівського старостинського округу №1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з народження зареєстровані по АДРЕСА_3 .

З договору купівлі-продажу від 02.12.2021 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 287992745 від 02.12.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_3 .

Згідно інформації в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємем.

Крім цього ОСОБА_2 має у власності земельну частку (пай) в розмірі 6.79 га в межах території Новохристофорівського старостинського округу № 1 Вільнозапорізької сільської ради Новобузького району Миколаївської області та обробляє дану земельну ділянку самостійно, що підтверджується довідкою №110/14, виданою старостою Новохристофорівського старостинського округу № 1.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Вільнозапорізької сільської ради Баштанського району Миколаївської області про визначення місця постійного проживання малолітніх дітей, затвердженого рішенням виконавчого комітету за № 42 від 28.03.2023 року, ОСОБА_9 протягом тривалого часу діє всупереч інтересам малолітніх дітей. Не має місця постійного проживання, декілька разів за рік змінювала його, не працює та не має доходу, таким чином не може забезпечити умови для проживання дітей та утримувати їх матеріально. Натомість ОСОБА_2 надав документи, які підтверджують його право власності на будинок, який обстежений службою у справах дітей, і які переконались, що житло знаходиться в задовільному стані та придатне для проживання дітей, обладнане усім необхідним. Крім того ОСОБА_2 має дохід, що дає йому змогу матеріально утримувати дітей. Орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити малолітнім ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійне місце проживання з їх батьком ОСОБА_2 .

Позиція апеляційного суду

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін (абзац 1 частини другої статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Також Європейський суд з прав людини зазначає, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).

Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (частина друга статті 162 СК України). Тобто, в частині другій статті 162 СК України вказані ті юридичні факти, які є підставами для відмови органом опіки та піклування або судом у переданні дитини для проживання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 травня 2023 року в справі № 161/12242/17 (провадження № 61-4622св23)).

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зазначено, що "Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі № 487/2001/19-ц (провадження № 61-12667св20) зазначено, що: "закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом з цим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією. Отже, вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що: "під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

У справі, яка переглядається, мати дітей - ОСОБА_1 самовільно залишила дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на батька та тривалий час не проживала з ними. Протягом цього часу мати не вчиняла спроб спілкуватися з дітьми, опікуватися ними та надавати кошти на їх утримання.

Доводи апелянта ОСОБА_1 про те, що відповідач ОСОБА_2 вчиняв щодо неї насильницькі дії та вигнав її з дому жодним доказом не доведені.

Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що постановою Новобузького районного суду Миколаївської області від 22.12.2022 року позивачку було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та притягнуто до відповідальності за невиконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя,навчання та виховання неповнолітніх дітей. А саме, як зазначено у постанові, - покинула дітей на співмешканця та залишила їх без належного догляду. Будучи належним чином повідомленою про розгляд судом протоколу про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомляла. Постанову суду не оскаржувала.

Отже, притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов`язків підтверджено належними та допустимими доказами.

Крім цього колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 не має власного житла, ніде не працює, будь-яких доходів не має.

Проживаючи нетривалий час у будинку чоловіка ОСОБА_8 , позивачка у ньому не зареєстрована.

Натомість діти сторін є зареєстрованими у будинку батька та з народження там проживають.

Батько дітей має власне житло, земельну ділянку, є фізичною особою-підприємцем та має сталий, доволі значний дохід.

Протягом часу, з якого мати покинула дітей, відповідач ОСОБА_2 опікувався ними. Ні територіальна громада, на якій проживає відповідач з дітьми, ні орган опіки і піклування не вказують на виникнення будь-яких проблем у спілкуванні батька з дітьми.

Крім цього суд враховує, що поряд з відповідачем ОСОБА_2 проживають його батьки, які спілкуються з дітьми (онуками) з дня їх народження, допомагають відповідачу доглядати за ними та утримувати їх, мають власне житло та доходи.

Натомість нове місце проживання позивачки ОСОБА_1 не є її власністю, а належить її чоловіку. При цьому ОСОБА_8 є власником лише частини будинку, у якому вони проживають. Також у цьому будинку зареєстровані інші особи.

Тобто, місце проживання позивачки ОСОБА_1 є новим для дітей та у ньому проживають сторонні для них особи. Отже, визначення місця проживання з матір`ю у новому для дітей місці, поряд з незнайомими їм людьми, не буде відповідати інтересам дітей, тим більше, що сама мати тривалий час не спілкувалася з ними та не підтримувала жодних стосунків, внаслідок чого втратила емоційний зв`язок з ними.

Визначальним принципом регулювання сімейних відносин за участю дитини є максимально можливе урахування інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України, статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що визначення місця проживання дітей з матір`ю є недоцільним та таким, що не буде відповідати їх інтересам.

При цьому колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Мати, яка проживає окремо від дітей, зобов`язана брати участь у їх вихованні і має беззаперечне право на особисте спілкування з ними.

Батько, який проживає разом з дітьми, не має права перешкоджати матері у спілкуванні з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції у повній мірі з`ясував обставини справи на наявні у справі докази, урахував особи батьків, їх майновий стан, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дітей до кожного з батьків, вік дітей, тривалість їхнього проживання у будинку батька, у тому числі період такого проживання без матері, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Отже, доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення підлягає залишенню без змін відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

За такого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 24 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.М.Базовкіна

Т.В.Крамаренко

---------------------------------

Повну постанову складено 03 жовтня 2024 року