Справа № 203/612/24
Провадження № 2/0203/702/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2024 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Потаповій В.С.

розглянувши у відкритому судовому в м.Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилалась на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2023 року, яке набрало законної сили, було встановлено факт її проживання з відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року. 26.11.20212 року відповідач за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 . Також 26.11.2012 року відповідач уклав із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» іпотечний договір №50212Z17, за яким передав в іпотеку зазначену вище квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року. Під час проживання однією родиною в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року за рахунок сумісних коштів позивачка та відповідач здійснювали сплату чергових платежів за кредитним договором. Таким чином, вона має право на компенсацію 50% від суми сплачених банку платежів за кредитним договором у цей період. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь 50% від загальної суми платежів, здійснених за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року за період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року в сумі 20000 грн.

Під час розгляду справи позивачка подала заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої остаточно просила стягнути з відповідача відповідну компенсацію в сумі 15763 грн. 22 коп.

Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 07.02.2024 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовчому судовому засіданні.

Протокольною ухвалою суду від 21.05.2024 року було прийнято заяву позивачки про зменшення позовних вимог.

Протокольною ухвалою від 12.06.2024 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено її до розгляду по суті.

В наданій в подальшому заяві представник позивачки просив розглянути справу за відсутності позивачки та її представника.

Представник відповідача в наданому клопотанні також просив розглядати справу за відсутності відповідача та його представника. Під час підготовчого засідання представник відповідача заперечував проти позову, посилаючись на безпідставність позовних вимог та пропуск строків позовної давності, подавши відповідну заяву про застосування наслідків пропуску такого строку.

За вказаних обставин, враховуючи положення ч.3 ст.211, ч.2 ст.247 ЦПК України, суд визнав за можливе провести розгляд справи по суті за відсутності сторін та їх представників, за наявними у справі матеріалами та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Перевіривши доводи позовної заяви та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як зазначила позивачка в своєму позові вона проживала однією сім?єю з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року.

Вказаний факт встановлено рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 18.04.2023 року у цивільній справі №203/911/21, провадження №2/0203/56/2023, яке набрало законної сили та не заперечувалось відповідачем.

26.11.2012 року відповідач уклав із ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитний договір №50212С, відповідно до умов якого відповідачу було видано кредит в сумі 41600 грн. на придбання нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 .

В цей же день, 26.11.20212 року, відповідач за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир?як С.А. за реєстровим №2516, придбав квартиру АДРЕСА_1 та уклав із банком іпотечний договір №50212Z17, за яким передав в іпотеку зазначену вище квартиру в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року.

Згідно довідки ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 16.04.2024 року вбачається, що зобов`язання за кредитним договором №50212С2 від 26.11.2012 року відповідачем було виконано в повному обсязі та кредит погашено достроково 14.02.2014 року.

Відповідно до інформації про рух коштів по рахункам, витребуваної судом з АТ «Державний експортно-імпортний банк України», в період проживання сторін однією сім`єю, а саме з 15.03.2013 року по 14.02.2014 року відповідачем в рахунок погашення кредиту було сплачено28245 грн., в рахунок погашення процентів 3281грн., а всього 31526 грн. 44 коп.

В пред`явленому позові, позивачка посилаючись на факт проживання однією сім?єю з відповідачем в період з 19.02.2013 року по 08.02.2021 року та здійснення в цей період погашення кредиту за рахунок сумісних коштів просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію 50% від суми сплачених банку платежів за кредитним договором в розмірі 15763 грн. 22 коп.

Частиною 2 ст.3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Частиною першою та другою ст.21 СК України передбачено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності.

Згідно ч.ч.3,4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року у справі №214/1520/15-ц.

З досліджених судом матеріалів вбачається, що квартира АДРЕСА_1 була придбана та кредитний і іпотечний договір укладено 26.11.2012 року, до проживання позивачки з відповідачем однією сім`єю та в період перебування останнього у зареєстрованому шлюбі із іншою особою - ОСОБА_3 , що вбачається з п.7 договору купівлі-продажу.

Таким чином, вказана квартира не може вважатись спільною сумісною власністю відповідача і позивачки та, відповідно, у останньої не виникало грошових зобов`язань щодо погашення кредиту, кошти за яким було витрачено на придбання цього майна.

Крім того, з наданих представником відповідача доказів вбачається, що в 2019 році позивачка виїжджала до Канади де ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку.

Згідно наказу №280/1-к від 25.10.2013 року з 23.10.2013 року по 09.08.2016 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною та не працювала.

Будь-яких доказів тому, що з часу спільного проживання з відповідачем 19.02.2013 року по дату повного дострокового погашення кредиту останнім 14.02.2014 року, позивачка мала будь-які доходи, їх розміру та, що кредит у цей період погашався відповідачем за кошти, що складали їх спільний сімейний бюджет, позивачкою суду не представлено.

В зв`язку з цим, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

Понесені позивачкою по справі судові витрати покласти на останню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3,21,36,57,60,61,69,70,71,74 Сімейного кодексу України, ст.368 ЦК України, ст.ст.2,3,10-13,76-81,141,211,247,258,259,263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна відмовити повністю.

Понесені позивачкою по справі судові витрати покласти на останню.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана учасниками справи до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 27 вересня 2024 року.

Суддя С.Ю.Казак