КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року місто Київ.

Справа № 753/23292/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15110/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді (судді-доповідача) Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року (у складі судді Цимбал І.К., інформація щодо складання повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Навіа Інвест», про застосування наслідків нікчемного правочину

ВСТАНОВИВ

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про застосування наслідків нікчемного правочину, посилаючись на те, що між сторонами у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу, який відповідно до закону підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, проте такий правочин всупереч вимогам закону нотаріально посвідчено не було, у зв`язку з чим останній є нікчемним, а отже позивач просить застосувати до такого правочину наслідки нікчемності укладеного правочину та повернути позивачу сплачені на виконання такого договору кошти.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, про застосування наслідків нікчемного правочину, яким просив:

- встановити нікчемність договору фінансового лізингу № 18012022 від 18.01.2022 р. який було підписано між Товариством з обмеженою відповідальністю "Навіа Інвест" та ОСОБА_1 ;

- застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнувши з Товариства з обмеженою відповідальністю "Навіа Інвест" на користь ОСОБА_1 суму внесених за нікчемним договором фінансового лізингу № 18012022 від 18.01.2022 р. коштів у розмірі 29341,14 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 26 липня 2024 року через систему «Електронний суд», направив до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення є незаконним та таким, що прийняте з прошенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції на свій розсуд та на користь кредитора розтлумачив умови договору, вважаючи що для нотаріального посвідчення договору сторони повинні вчиняти якісь додаткові дії, звертатися одне до одного тощо.

Вказує, що в даному випадку кредитор, які фінансова установа - зобов`язана була забезпечити наявність нотаріуса для підписання даного договору, чого кредитором здійснено не було, що є підставою для нікчемності договору лізингу.

Зазначає, що зі змісту договору лізингу, зокрема п. 14.5., 14.6., 14.7., 16.14. Договору, вбачається що сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору лізингу, проте в дійсності договір лізингу нотаріусом посвідчений не був, що свідчить про його нікчемність.

Вказує, що, враховуючи нікчемність договору лізингу, вимога Лізингодавця не може бути задоволена зі сторони позивача, а кошти сплачені ним в рахунок оплати за нікчемним договором мають бути повернуті позивачу.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 14 серпня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

16 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив сторони відповідача на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Вказує, що судом першої інстанції було всебічно та повно з`ясовано обставини справи та досліджено докази на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень. Під час розгляду справи судом було встановлено, що спірний договір укладений між сторонами у простій письмові формі, скріплений їхніми підписами, виконувався сторонами та жодна із сторін не вимагала одна в одної нотаріального посвідчення такого договору. Відтак, позивач отримавши один примірник договору, не вимагав нотаріально посвідчувати такий договір, прийняв об`єкт лізингу по спірному договору та користувався ним до моменту розірвання спірного договору відповідачем, у зв`язку із несплатою позивачем лізингових платежів.

Звертає увагу, що позивач 01.06.2023 р. вже звертався з аналогічними позовними вимогами до цього ж самого Відповідача з цим самим предметом та з цих самих підстав. Відтак, обставини справи та підстави на які посилається позивач вже були предметом встановлення та дослідження судом у справі 753/11250/23, судом було надано правову оцінку договору фінансового лізингу № 18012022 від 18 січня 2022 року, та не було встановлено його нікчемність.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги. Відповідач або його представник в судове засідання не з`явились, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 18.01.2022 сторони у простій письмовій формі уклали договір фінансового лізингу /а.с. 10-21/, відповідно до якого відповідач на підставі акту приймання - передачі в лізинг /а.с 23/, передав позивачу транспортний засіб, а остання взяла на себе зобов`язання сплачувати лізингові платежі відповідно до графіку, який є додатком № 1 до відповідного договору /а.с. 22/.

07.02.2022 позивач здійснила оплату згідно графіку на суму 26108 грн. 99 коп., частини вартості транспортного засобу, 3232,15 грн. оплату комісійної винагороди, а всього 29341 грн. 14 коп. /а.с. 24/.

21.02.2023 позивач звернулась до відповідача з листом, в якому просила повідомити про викупну вартість лізингового майна, який є предметом договору та зазначила, що через форс-мажорні обставини, а саме оголошення військового стану в країні 24.02.2022, які тривають понад 30 днів, позивач не може виконувати умови договору /а.с. 30, 31/.

27.03.2023 відповідач направив позивачу вимогу про повернення предмету лізингу, сплату лізингових платежів та інших платежів по договору /а.с. 23-27/, а також повідомлення про відмову (розірвання) договору фінансового лізингу з 27.03.2023 /а.с. 27 - 29/, у зв`язку з несплатою позивачем лізингових платежів, що передбачено п. п. 9.3, 11.2, 11.7.1, 11.7.4 договору.

03.04.2023 позивач звернулась до відповідача з листом про те, що договір укладений сторонами є нікчемним, оскільки останній та додатки до нього не посвідчені нотаріально, про що сторони дійшли згоди відповідно до п. 14.5. договору і що передбачено законом, у зв`язку з чим укладений договір є нікчемним, не створює для сторін будь яких наслідків, а тому відповідач зобов`язаний повернути позивачу сплачений останньою лізинговий платіж /а.с. 31, 32/.

07.04.2023 позивач повернула відповідачу предмет лізингу на підставі акту приймання - передачі повернення з лізингу, який є додатком № 4 до договору /а.с. 29/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що під час укладення договору сторони погодили просту письмову форму останнього та домовились про його нотаріальне посвідчення, проте, як вбачається з матеріалів справи, протягом дії договору, незважаючи на домовленість сторін, жодна із них не висувала вимог щодо нотаріального посвідчення договору, в разі чого така вимога підлягала б безумовному виконанню відповідно до спеціального закону. За таких обставин підстави вважати, що сторонами при укладенні правочину не було додержано вимог закону, зокрема форми (нотаріальне посвідчення), у зв`язку з чим такий правочин є нікчемним, відсутні.Крім того, вбачається, що сторонами вказаний договір почав виконуватися, проте дія договору була припинена у зв`язку з невиконанням позивачем фінансових зобов`язань, а не з інших підстав.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.

Частиною 1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно із вимогами ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Відповідно до ч.2 ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

З огляду на зазначене та враховуючи параграф 1 глави 58 ЦК України вбачається, що у ч.2 ст.806 ЦК України закріплена норма, яка відсилає до загальних положень про договір найму (параграф 1 глави 58 ЦК), тому до договору лізингу можуть застосовуватися лише норми параграфу 1 глави 58 ЦК України, а не інші параграфи цієї глави.

Таку правову позицію викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 жовтня 2019 року у справі №910/2153/19, від 31 жовтня 2019 року у справі №910/2219/19, від 21 листопада 2019 у справі №910/2233/19, від 15 січня 2020 року у справі №910/2242/19.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі регулюються спеціальним Законом України «Про фінансовий лізинг», який визначає загальні правові та організаційні засади фінансового лізингу в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері.

Згідно із ч.ч. 1,2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг», предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Частини 2, 3 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачають, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має

бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Лізингоодержувач зобов`язаний: прийняти предмет лізингу та користуватися ним відповідно до його призначення та умов договору; відповідно до умов договору своєчасно та у повному обсязі виконувати зобов`язання щодо утримання предмета лізингу, підтримувати його у справному стані; своєчасно сплачувати лізингові платежі; надавати лізингодавцеві доступ до предмета лізингу і забезпечувати можливість здійснення перевірки умов його використання та утримання; письмово повідомляти лізингодавця, а в гарантійний строк і продавця предмета, про всі випадки виявлення несправностей предмета лізингу, його поломок або збоїв у роботі; письмово повідомляти про порушення строків проведення або не проведення поточного чи сезонного технічного обслуговування та про будь-які інші обставини, що можуть негативно позначитися на стані предмета лізингу, - негайно, але у будь-якому разі не пізніше другого робочого дня після дня настання вищезазначених подій чи фактів, якщо інше не встановлено договором; у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу - повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором. Умови ремонту і технічного обслуговування предмета лізингу можуть визначатися окремим договором. Лізингоодержувач може мати інші права та обов`язки відповідно до умов договору лізингу, цього Закону та нормативно-правових актів.

У частинах 1, 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право стягувати з лізингоодержувача прострочену заборгованість відповідно до умов договору фінансового лізингу та законодавства; вимагати від лізингоодержувача відшкодування збитків, у тому числі оплати ремонту, відшкодування витрат на ремонт об`єкта фінансового лізингу, та/або сплати інших платежів, безпосередньо пов`язаних з виконанням договору фінансового лізингу, відповідно до умов такого договору та законодавства.

Крім цього, згідно з ст.15 Закону України «Про фінансовий лізинг» (у редакції, що діяла на час укладення договору) договір фінансового лізингу укладається в письмовій формі. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, встановлених законом або домовленістю сторін. Договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що протягом дії договору, незважаючи на домовленість сторін, жодна із них не висувала вимог щодо нотаріального посвідчення договору.

Таким чином, спеціальними нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», які мають пріоритет перед нормами ч.2 ст.799 ЦК України передбачено, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню на вимогу однієї із сторін такого договору.

Колегія суддів вважає, що скаржник не довів, що заявляв вимогу щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу до його укладення чи під час укладення.

Також апеляційний суд враховує, що договір лізингу є комплексним договором і купівлі-продажу і договором найму транспортного засобу. Позивачем було отримано транспортний засіб та в подальшому позивач ним користувалась більше року, тобто відповідач виконав свою частину зобов`язання. Позивачем повернуто предмет лізингу відповідачу тільки після отримання вимоги про повернення, більш ніж через рік. Тобто, договір виконувався і позивач користувався транспортним засобом більш ніж один рік.

Позивач не довів, що плата за користування транспортним засобом за один рік є меншою, ніж та сума, яку позивач просив стягнути з відповідача в порядку застосування наслідків нікчемного правочину.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

При розгляді апеляційної скарги позивача судова колегія бере до уваги принцип добросовісності учасника договірних правовідносин.

Так, принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав.

У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків.

Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, що, на переконання судової колегії, і мало місце у даній справі - позивач, уклавши договір лізінгу, розуміючи всі його положення та погоджуючись з ними, отримавши предмет лізинги та використовувавши його більше ніж один рік, змінив свою позицію після виникнення необхідності сплачення за використання предмету лізингу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2024 року залишити без змін

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 вересня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська