КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/6070/23 Головуючий у 1 інстанції: Потабенко Л.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

30 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Гаращенка Д.Р., Сушко Л.П.,

розглянувши у письмовому провадженні справу за апеляційною скаргою адвоката Кулініченка Геннадія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Акціонерне товариство «ОТП БАНК», про стягнення заборгованості за договором,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року позивач ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року у сумі 249 402, 45 грн та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.05.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір №ML-005/107/2008.

12.05.2008 року з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за кредитним договором №ML-005/107/2008 між ЗАТ «ОТП Банк з однієї сторони та ОСОБА_2 з іншої було укладено договір поруки №SR-005/107/2008, який виступає в якості додаткового забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з кредитного договору №ML-005/107/2008 від 12 травня 2008 року.

Вказував, що у зв`язку з тим, що позичальником належним чином умови договору не виконані, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22.04.2020 року у справі №372/3990/19 задоволено позовні вимоги АТ «ОТП БАНК» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором №ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року, яка складає 1 087 655 грн 16 коп., а також судові витрати у розмірі - 8 157,41 грн. з кожного.

Вказував, що на виконання вищевказаного рішення приватним виконавцем Голянченко І.П. були відкриті виконавчі провадження НОМЕР_1 та НОМЕР_2.

26.10.2022 року приватним виконавцем Голянченком І.П. було стягнуто за рахунок реалізації майна 949 975,40 грн в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 та 137 679,82 грн в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2, у зв`язку з цим 26.10.2022 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

08.09.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги №б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В., та зареєстрований за реєстровим №1164, за яким було відступлено право вимоги, зокрема і за кредитним договором №ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року та договором поруки № SR-005/107/2008 від 12.05.2008 року.

Згідно договору про відступлення права вимоги від 08.09.2021 року заборгованість за кредитним договором на дату відступлення становила 385 884,16 грн., в тому числі 148 628,51 грн заборгованість по кредиту та 237 255,65 грн заборгованість за процентами.

26.10.2022 року приватним виконавцем Голянченком І.П. було перераховано на користь позивача заборгованість у розмірі 137 679,82 грн в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2, яку отримано від реалізації майна.

У зв`язку із несвоєчасним невиконанням грошових зобов`язань у відповідача наявна заборгованість у розмірі 249 402,45 грн, що складається з 3% річних в сумі 31 736,69 грн, пені в сумі 134 392,45 грн, суми інфляції в сумі 82 966,67 грн, за період від 22.04.2020 року до 12.04.2021 року, 3% річних в сумі 3 587 грн, пені в сумі 19 901,36 грн та суми інфляції у розмірі 12 141,95 грн за період від 13.04.2021 року до 12.04.2021 року, тому позивач звернувся до суду та просив стягнути з солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року у сумі 249 402, 45 грн та судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року у сумі 249 402, 45 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 684 грн, а всього стягнуто 252 086,45 грн.

В апеляційній скарзі адвоката Кулініченка Г.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким в задоволенні позову відмовити повністю.

Скарга обґрунтована тим, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та штрафи припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, які ігноруються відповідачем.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, що відповідає правовий позиції Великої Палати Верховного Суду у постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), що також залишається поза апелянтом.

Вказує, що позивач просив стягнути кошти від 22 квітня 2020 року, а до суду звернувся 30 листопада 2023 року, що вказує на пропуск ним строку позовної давності, а тому представником відповідачів було заялено заяву про застосування строку позовної давності, але суд надав їй неповну оцінку, що є порушенням норм процесуального права.

Вважає, що судом було проігноровано позицію Верховного Суду, вказану в постанові від 31 січня 2024 року по справі №183/7850/22 в частині застосування статті 625 ЦК України.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням.

Суд вважав, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплататив борг, а тому вважав позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Крім того, суд зазначав, що від 12.03.2020 року на території України встановлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, а тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів 3% річних, починаючи з 22.04.2020 року були обґрунтованими, оскільки трирічний строк позовної давності припадає на початок введення на території України карантину.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що 12 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №ML-005/107/2008 (далі - Кредитний договір).

12.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір поруки №SR-005/107/2008 для забезпечення виконання позичальником боргових зобов`язань по кредитному договору № ML-005/107/2008 (далі - Договір поруки).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 22.04.2020 року по справі №372/3990/19 задоволено позовні вимоги АТ «ОТП БАНК» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-005/107/2008 від 12.05.2008, яка складає 1 087 655 грн 16 коп., а також судові витрати у розмірі 8157,41 грн. з кожного.

26.10.202 року приватним виконавцем Голянченко І.П. було стягнуто за рахунок реалізації майна 949 975,40 грн в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 та 137 679,82 грн в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2.

08.09.2021 року між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» був укладений договір про відступлення права вимоги, відповідно до умов якого АТ «ОТП БАНК» передав (відступив), а ТОВ «ДІДЖІ ФІНАНС» набув право грошової вимоги до боржників за Кредитним Договором №ML-005/107/2008.

Також судом встановлено, що у відповідачів наявна заборгованість у розмірі 249 402,45 грн, що складається з 3% річних в сумі 31 736,69 грн; пені в сумі 134 392,45 грн; суми інфляції в сумі 82 966,67 грн за період від 22.04.2020 року до 12.04.2021 року; 3% річних в сумі 3 587 грн; пені в сумі 19 901,36 грн; та суми інфляції в сумі 12 141,95 грн за період від 13.04.2021 року до 12.04.2021 року за кредитним договором № ML-005/107/2008 від 12.05.2008 року.

Суд першої інстанції вірно зазначав, що надані позивачем докази у сукупності мають взаємний зв`язок, є належними і допустимими у зазначених спірних правовідносинах сторін, їх достовірність стороною відповідача не спростована, в тому числі і розмір заборгованості за договором. Умови договору не оспорюються.

За ст.525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування.

Судом встановлено, що позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

За ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Згідно з ч.2 статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

На підставі ст.ст.610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.

За ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вірно вважав суд першої інстанції, згідно зі змістом ч.2 статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Вказане також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові від 19.10.2016 року у справі № 6-2129цс16.

За матеріалами справи, та як встановлено судом, позивач заявляв вимоги про стягнення з відповідачів на його користь 3% річних в сумі 31 736,69 грн; пені в сумі 134 392,45 грн; суми інфляції в сумі 82 966,67 грн за період від 22.04.2020 року до 12.04.2021 року; 3% річних в сумі 3 587 грн; пені в сумі 19 901,36 грн; та суми інфляції в сумі 12 141,95 грн. за період від 13.04.2021 року до 12.04.2021 року.

Оскільки правовідносини, які склалися між сторонами про стягнення заборгованості за кредитним договором, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин, як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Вказана позиція узгоджена з постановою Верховного Суду України від 20 червня 2012 року у справі №6-68цс12, та від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.

Враховуючи те, що неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, то суд вірно вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат, та трьох відсотків річних, узгоджується з положеннями ч.2 ст.625 ЦК України та теж підлягали до задоволення.

Щодо строків застосування строків позовної давності, то суд зазначав, що главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу - ст.256 ЦК України.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки - ст.257 ЦК України.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Так як внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Оскільки станом на даний час заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута відповідно до судового рішення, не погашена, зобов`язання відповідачів перед банком за Кредитним договором не припинилося.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим і обмежуються останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, в межах загальної позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі.

Судом встановлено, що з позовом позивач - ТОВ «Діджи Фінанс» звернувся 30.11.2023 року, в якому просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за невиконання грошового зобов`язання за період від 22.04.2020 року до 24.02.2022 року.

Так, Законом України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, правовий режим якого діє до сьогодні.

Оскільки від 12.03.2020 року на території України установлено карантин, на період дії якого строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину, то вимоги позивача щодо стягнення з відповідачів 3% річних, починаючи від 22.04.2020 року суд вірно вважав обґрунтованими, так як трирічний строк позовної давності припадає на початок введення на території України карантину.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу адвоката Кулініченка Геннадія Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 14 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: