Справа № 485/1486/24
Провадження №2/485/400/24
Рішення

іменем України

03 жовтня 2024 року м.Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого - судді Соловйова О.В.,

секретар судового засідання Гусарова І.М.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка Миколаївської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно,

встановив:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Позов обґрунтовує тим, що 17 грудня 1991 року вона придбала у власність житловий будинок в с. Киселівка Миколаївського (колишнього Снігурівського) району Миколаївської області на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого секретарем виконавчого комітету Киселівської сільської ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області та зареєтрованого в реєстрі за № 77. За звернення до державного реєстратора з заявою про реєстрацію права власності на вище вказаний будинок, їй надано рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій у зв"язку з тим, що в договорі купівлі-продажу відсутня поштова адреса житлового будинку та в документі дописки та підчищення, закреслені слова, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст.

Враховуючи наведене, просить визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала та просила про його задоволення з підстав викладених в позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, згідно з поданою заявою просив справу розглядати у відсутність представника Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, щодо позовних вимог покладаються на розсуд суду.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 17 грудня 1991 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Киселівської сільської ради народних депутатів Снігурівського району Миколаївської області та зареєтрованого в реєстрі за № 77, який було укладено між Управлінням каналів ІЗС та позивачкою, остання придбала квартиру в жилому будинку, житловою площею 25,6 кв.м., що знаходиться в с. Киселівка Снігурівського району Миколаївської області, загальною вартістю 3404 рублів (а.с. 4).

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 72892147 від 30 квітня 2024 року позивачці відмовлено у державній реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , у зв"язку з тим, що подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме в договорі купівлі-продажу № 77 від 17 грудня 1991 року відсутня поштова адреса житлового будинку, тому державний реєстратор не має можливості ідентифікувати зміну поштової адреси в з АДРЕСА_2 . Крім того, зазначено що не розглядаються документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, з пошкодженнями, що не дають змоги однозначно тлумачити їх зміст (а.с. 22).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права.

Відповідно до частини другої статті 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав та їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до абз.3 ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Права, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав - ч.4 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Згідно п. 20 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (далі - Інструкція), до правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, відносять договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь) в сільській місцевості, посвідчені сільськими Радами до видання постанови Ради Міністрів УРСР від 18 листопада 1948 року "Про обов`язкове нотаріальне посвідчення договорів про відчуження будівель у сільських місцевостях" (ЗП УРСР, 1948 р., N 21 - 22, ст. 84).

Відповідно до частини 2 статті 17 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" не приймаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень документи з підчищеннями або дописками, закресленими словами та іншими не обумовленими в них виправленнями, заповнені олівцем, а також з пошкодженнями, які не дають змоги одночасно тлумачити їх зміст.

Як вбачається з позовної заяви та долучених до неї матеріалів, право власності на домоволодіння розташоване за адресою по АДРЕСА_1 , позивачка просить визнати на підставі договору купівлі-продажу від 17 грудня 1991 року, укладеного між нею та Управління каналів Інгулецької зрошувальної системи.

За даними інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 серпня 2024 року, вбачається що діяльність Управління каналів Інгулецької зрошувальної системи припинено в результаті реорганізації. Його правонаступником є Управління каналів річки Інгулець.

Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 27 серпня 2024 року, актуальний стан Управління каналів річки Інгулець значиться зареєстрованим.

Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна було укладено між позивачем та Управління каналів Інгулецької зрошувальної системи, правонаступником якого є Управління каналів річки Інгулець, відповідно Первомайська селищна рада Миколаївського району Миколаївської області не є належним відповідачем у даному спорі.

Крім того, суд також звертає увагу на те, що позивач просить визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 41,3 кв.м., тоді як в договорі купівлі-продажу від 17 грудня 1991 року, наданому позивачем як на підставу заявлених вимог, вбачається, що позивач придбала квартиру в жилому будинку, житловою площею 25,6 кв.м., що знаходиться в с. Киселівка Снігурівського району Миколаївської області.

Інвентаризаційна справа заведена лише в лютому 2024 року за ініціативою позивача на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

З аналізу положень ст.13 ЦПК України вбачається, що суд зобов`язаний вирішити справу за тим зверненням особи, що пред`явлене, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому (принцип диспозитивності цивільного судочинства).

Відповідач - це особа, яка на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом положень ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорення його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов`язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

Водночас позивач всупереч вимогам ч.1-3 ст.51 ЦПК України своїм процесуальним правом на внесення клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, або залучення у справі як співвідповідачем, не скористався, тоді як з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу суд позбавлений можливості самостійно вчинити дані процесуальні дії.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

Зважаючи на викладене та в зв`язку з поданням позивачем позовної заяви до Первомайсьької селищної ради Миколаївського району Миколаївської області, який є неналежним відповідачем у даній справі, а суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи, наявні правові підстави для відмови у задоволенні позову.

При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що вона має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача.

Керуючись ст.ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Первомайської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області про визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення - 03 жовтня 2024 року.

Суддя О.В. Соловйов