Провадження № 2/752/5721/24
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 жовтня 2024 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого- судді - Машкевич К.В. , за участю секретаря - Тертій К.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Голосіївсього відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Київ ), треті особи: Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття арешту з майна, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить зняти арешт ( припинити обтяження ) з об`єкту нерухомого майна (квартири), накладений на підставі постанови б/н від 21 червня 2022 року державної виконавчої служби Голосіїського р-ну м. Києва, яка зареєстрована 22 жовтня 2004 року Другою Київською державною нотаріальною конторою.

Посилається в позові на те, що в лютому 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно отримала інформацію про арешт, накладений на квартиру АДРЕСА_1 .

Після направлення чисельних запитів у різні державні органи та отриманих відповідей їй стало відомо, що арешт був накладений постановою Голосіївського відділу державної виконавчої служби в 2002 році.

Копія постанови виконавчої служби їй була надана в травні 2024 року Київським державним нотаріальним архівом.

Після цього вона звернулася до Голосіївського відділу державної виконавчої служби щодо вилучення інформації про обтяження, однак листом від 24 травня 2024 року їй було повідомлено про неможливість ідентифікувати обтяження в рамках конкретного виконавчого провадження та рекомендовано звернутися до суду.

З урахуванням того, що іншим чином вирішити вказаний спір неможливо, просить задовольнити позов.

Позовна заява була зареєстрована судом 19 червня 2024 року та відповідно до ст. 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 26 червня 2024 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам була направлена копія ухвали про відкриття провадження, відповідачу та третім особам копія позовної заяви з додатками.

Відповідно до с.187 ЦПК України відповідачу був наданий строк для надання відзиву, третім особам пояснень на позов.

Відповідач та треті ооби своїм правом не скористалися, відзив на позов та пояснення не подали.

Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивачки, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка та треті особи відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 17 квітня 2000 року, виданого державною адміністрацією Московського району м.Києва, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 .

З інформації в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 лютого 2024 року вбачається, що 22 жовтня 2004 року Другою Київською державною нотаріальною конторою зареєстровано обтяження на 1/4 частину вказаної квартири на підставі постанови б/н від 21 червня 2002 року Державної виконавчої служби Голосіївського району, власником якої є ОСОБА_2 .

З листа Голосіївського відділу державної виконавчої служби у місті Києві від 24 травня 2024 року вбачається про неможливість ідентифікувати обтяження в рамках конкретного виконавчого провадження.

Для вирішення питання про зняття арешту з майна позивачці рекомендовано звернутися до суду.

( а.с. 14 - 15; 18 - 19; 23; 27 - 29; 33 )

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом.

У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

З інформаціх з Державного реєстру речових прав не вбачається, з яких підстав вказаний арешт був накладений.

Не повідомив підстав накладення і Голосіївський відділ державної виконавчої служби на запит позивачки.

Відповідно до пункту 7 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За змістом ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» №606-XIV арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно зі ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених ч.1 цієї статті випадках.

Відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

На момент звернення позивача до суду порядок зняття виконавцем арешту з майна божника був визначений Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII.

Частиною 4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VIII визначено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини.

Згідно з ч. 5 цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, законом не передбачено підстав для зняття виконавцем арешту майна у виконавчому провадженні, яке знищено за термінами зберігання.

Відповідно до ст. 129 Конституції України виконання судового рішення є обов`язковим.

З постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 червня 2002 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби вбачається, що ОСОБА_2 був боржником у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 1-667/2 від 12 лютого 1996 року про стягнення коштів на користь фізичних осіб.

За змістом листа Голосіївсього відділу державної виконавчої служби від 24 травня 2024 року відкриті виконавчі провадження щодо ОСОБА_2 відсутні.

( а.с.28 - 29; 33 )

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13 липня 2022 року в справі № 2/0301/806/11,застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід, не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Відповідно до ст.317 ЦК України власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Вказані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Верховний Суд зазначає, що зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності.

Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, визначене в ст.2 ЦПК України, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З урахуванням приведеного вище суд вважає, що наявність протягом тривалого часу, а саме більше20 років, нескасованого арешту на майно боржника, співвласником якого є позивачка, за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача.

Керуючись ст..ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, Законом України « Про виконавче провадження»,ст.ст. 2-5, 10, 12, 13, 76-82, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Скасувати арешт майна - 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника б/н від 21 червня 2002 року Державної виконавчої служби Голосіївського району м.Києва, запис про обтяження: 1402090.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя К.В. Машкевич