ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7183/24 Справа № 182/3090/22 Суддя у 1-й інстанції - Кобеляцька-Шаховал І.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

третя особа Служба у справах дітей Нікопольської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, ухваленого суддею Кобеляцькою-Шаховал І.О. (відомості про дату складення повного тексту судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У серпні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначив, що відповідач ОСОБА_2 доводиться йому невісткою.

27.02.2018 року його син ОСОБА_3 уклав шлюб зі ОСОБА_4 , який був зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №77. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 було присвоєне прізвище ОСОБА_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сина з невісткою народилась донька ОСОБА_6 . Родина сина проживала з ним та його дружиною за адресою: АДРЕСА_1 .

В жовтні 2020 року невістка поїхала на навчання до м.Дніпра і до своєї родини більше не повернулась. Шлюбні сосунки між сином та невісткою були припинені. Після припинення шлюбних стосунків їх малолітня донька ОСОБА_7 залишилась проживати з сином.

29.04.2022 року його син ОСОБА_3 вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.410 КК України і йому було призначене покарання у вигляді позбавлення волі строком на 7 років.

Після затримання і засудження сина він опікується онукою. З народження його онука постійно проживає з ним та його дружиною ОСОБА_8 . Вони разом з дружиною піклуються про її фізичний і духовний розвиток, забезпечують необхідне харчування, навчання, медичний догляд, лікування, готують дитину до школи.

Наказом Служби у справах дітей Нікопольської міської ради №66 від 27.05.2022 року онука тимчасово влаштована до його родини і він несе персональну відповідальність за її життя та здоров`я.

Вважає, що й надалі зможе виконувати обов`язки опікуна своєї онуки. Вони проживають в житловому будинку АДРЕСА_1 . 26/48 частин зазначеного житлового будинку належать його дружині ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15.04.2021 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дрябловим О.В. Вони забезпечили своїй онуці комфортні умови для проживання та розвитку. Він є інвалідом ІІІ групи і отримує пенсію в розмірі 6 962,40 грн. Його дружина займається домашнім господарством. Вони мають присадибну земельну ділянку, площею 0,24 га, та підсобне господарство. Протягом одного року та восьми місяців відповідач не проживає зі своєю дитиною, не відвідує її, не цікавиться її станом здоров`я. Відповідач не приймає участі у матеріальному забезпечені своєї доньки. Йому відомо, що відповідач перебуває у фактичних шлюбних стосунках з іншим чоловіком та народила сина, хоча, офіційно шлюб між нею та його сином не розірваний.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.164 СК України, батько або матір дитини можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч.2 ст.166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За таких обставин звернувся до суду і просив позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м.Нікополя Дніпропетровської області, відносно її малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Нікополь Дніпропетровської області. Призначити його опікуном малолітньої онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Нікополь Дніпропетровської області. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на його користь аліменти на утримання малолітньої онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року позовні вимоги задоволені.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженку м.Нікополя Дніпропетровської області, відносно її малолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Нікополь Дніпропетровської області.

Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання малолітньої онуки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць.

В інших позовних вимогах відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи незгодною з ухваленим судовим рішення подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить його скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

При цьому, скаржник зазначає, що у рішенні суд навів пояснення та аргументи позивача та третьої особи, натомість пояснення відповідача зазначив спрощено та перекручено. В рішенні суду не знайшли відображення жоден з аргументів відповідача, які наводились у відзиву та двох письмових поясненнях. Вказує, що у неї на руках малолітня дитина, що не було взято судом до уваги, звертає увагу на те, що донці ще немає 3-х років та якби їй було байдуже до життя доньки ОСОБА_7 , як вважає суд, вона не боролася за свої материнські права. Звертає увагу на те, що у грудні 2022 року вона стала біженкою з немовлям на руках. Більш того, в 2021 році вона забирала дитину та проживала у своєї матері до поки не повернула доньку позивачу, оскільки вона там відвідувала дитячий садок. Вказує, що перед евакуацією вона мала розмову з позивачем, який був незгодний з виїздом дитини, при цьому сам мав бажання перевезти свою сім`ю та онуку до Польщі, поки батько дитини перебуває у в`язниці. Відповідач наголошує на тому, що вона не має наміру постійного проживання у Німеччині, як тільки знизиться рівень небезпеки, вона повернеться в Україну і буде проживати з донькою ОСОБА_7 , адже місце проживання дітей це місце проживання одного з батьків. Зазначає, що ще за життя з чоловіком його батьки погрожували їй забрати дитину, якщо вона розірве стосунки з чоловіком. Звертає увагу на те, що її молодий вік не дозволяв їй зневажати на погрози, вона боялася вступати із позивачем у конфлікт, боячись що може не побачити доньку. На даний час вона не має жодних фактичних шлюбних стосунків та тривалий час не може зв`язатись з батьками чоловіка для спілкування з донькою за жодним з відомих їй телефонів. Відповідач вважає, що суд першої інстанції, задовольняючи позов не навів жодного доказу необхідності застосування такої виняткової міри та крайнього заходу до неї, чим вона несе загрозу для дитини та її психічного розвитку. Вважає, що позивач реалізовує вже неодноразово сказані погрози щодо помсти, він фактично, користуючись складними обставинами намагається зробити дитину сиротою при живій матері. При цьому намагається використовувати державні інституції, які покликані захищати інтереси дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку представника позивача ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги відповідача, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач ОСОБА_2 доводиться невісткою позивачу ОСОБА_1 .

27.02.2018 року син позивача ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачем по справі ОСОБА_4 , який був зареєстрований Нікопольським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за актовим записом №77 (а.с.9).

Після реєстрації шлюбу ОСОБА_4 було присвоєне прізвище ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя ОСОБА_5 народилась донька ОСОБА_6 (а.с.10).

Родина сина позивача проживала з позивачем та його дружиною за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Акту квартального комітету, за підписами голови квартального комітету та сусідів, з серпня 2020 року по теперішній час відповідач по справі ОСОБА_2 зі своєю донькою ОСОБА_7 не проживає (а.с.18).

Згідно довідки, виданої сімейним лікарем Комунального некомерційного підприємства «Нікопольський центр первинної медико-санітарної допомоги» Нікопольськгої міської ради ОСОБА_10 , з приводу щеплень, медогляду, при захворюваннях ОСОБА_11 до медичного закладу звертаються позивач ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_8 (а.с.19).

Відповідно довідки від 08.07.2022 року квартального комітету №32, в будинку по АДРЕСА_2 проживають ОСОБА_8 (домовласник), її чоловік ОСОБА_1 та з дня народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) ОСОБА_6 (а.с.20).

Як вбачається з довідки Комунального закладу дошкільної освіти №8 «Промінь» Нікопольської міської ради, ОСОБА_6 відвідувала їх заклад з 03.08.2021 року по 22.06.2022 року. Мати дитини ОСОБА_2 не приймала участі у вихованні та навчанні доньки. За весь час перебування доньки в дошкільному закладі ніхто з працівників не бачив матір дитини (а.с.22). Позивач разом з дружиною піклуються про фізичний і духовний розвиток ОСОБА_7 , забезпечують необхідне харчування, навчання, медичний догляд, лікування, готують дитину до школи.

Наказом Служби у справах дітей Нікопольської міської ради №66 від 27.05.2022 року ОСОБА_6 тимчасово влаштована до родини ОСОБА_1 і він несе персональну відповідальність за її життя та здоров`я (а.с.23).

Вироком Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.04.2022 року батько малолітньої ОСОБА_7 засуджений до позбавлення волі (а.с.86-90).

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №207 від 26.04.2023 року (а.с.105-107), орган опіки та піклування Нікопольської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав громадянку України ОСОБА_2 по відношенню до малолітньої дитини ОСОБА_6 .

Згідно Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради Дніпропетровської області №206 від 26.04.2023 року (а.с.108-109), ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6 .

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не турбується про її здоров`я, соціальне забезпечення, виховання, розвиток та утримання та виходячи з інтересів дитини, яка в силу свого віку не має можливості самостійно захистити свої права, враховуючи думку виконавчого комітету Нікопольської міської ради, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, за винятком позовної вимоги про призначення позивача опікуном, оскільки рішенням виконавчого комітету він опікуном над малолітньою онукою вже визнаний.

За вимогами ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов`язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи доводи сторін дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не у повній мірі відповідає зазначеним вище нормам закону, у зв`язку із чим його не можна визнати законним і належним чином обґрунтованим, з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини(параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року; у справі №180/1954/19 від 13 листопада 2020 року, у справі №760/6835/18 від 09 листопада 2020 року, у справі №753/9433/17 від 02 листопада 2020 року, у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Апеляційним переглядом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді (в апеляційній скарзі) категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо доньки ОСОБА_6 , 2018 року народження.

В апеляційній скарзі відповідач зазначила, що з немовлям на руках іншою донькою була змушена виїхати з України, проте після закінчення воєнного стану має намір повернутися на України і проживати разом з донькою ОСОБА_7 та іншою донькою, намагається спілкуватися з дитиною, однак їй це не вдається, оскільки позивач чинить у цьому перешкоди не відповідає на її телефонні дзвінки з жодного відомого їй телефону.

Окрім того, відповідачем звернуто увагу на те, що вона вийшла заміж за сина позивача у дуже молодому віці (дозвіл на шлюб отримано через суд), тому в силу молодого віку була неспроможна відстоювати свої батьківські права перед свекром позивачем по справі, який їй погрожував, що вона не побачить дитини, якщо покине свого чоловіка, які вона сприймала реально та не могла протистояти намірам свекра.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Навпаки, відповідач заперечує вимоги позивача та пояснює, що вона має бажає виховувати доньку ОСОБА_7 та проживати разом з донькою, що вказує на її зацікавленість у збереженні зв`язків із своєю дитиною. Такий факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення її батьківських прав свідчить про її інтерес до дитини і бажання брати участь у її вихованні, проте, у цьому їй перешкоджає позивач ОСОБА_1 .

При цьому, колегія суддів наголошує, що особисті непорозуміння між матір`ю та дідусем дитини не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

У даній справі позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньок ОСОБА_12 та ОСОБА_13 не відповідає інтересам дітей, оскільки обставини ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Колегія суддів вважає, що докази, подані позивачем, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідача за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та донькою. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своєї доньки, цікавиться її життям та бажає в подальшому проживати разом з донькою та належним чином виконувати свої батьківські обов`язки.

З наявних у справі доказів вбачається, що відповідач ОСОБА_2 категорично заперечує проти позбавлення її батьківських прав, вказуючи, що не втратила інтересу до доньки, що свідчить про її зацікавленість у прийнятті участі у її житті.

Колегія суддів враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Апеляційний суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , оскільки цей висновок не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення матері батьківських прав.

Висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Та обставина, що ОСОБА_2 з іншою молодшою донькою тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав щодо старшої доньки, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_1 при розгляді спору не доведено суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дитини.

ОСОБА_2 не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Натомість позиція ОСОБА_2 при розгляді спору та прийняті нею заходи для пошуку можливостей для спілкування з донькою, навіть подача апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції про позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_7 переконливо свідчить про небайдужість та інтерес ОСОБА_2 до дитини, бажання брати активну участь у її житті, а її тимчасова відсутність не є підставою для позбавлення особи батьківських прав.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, наявних у справі доказів, колегія суддів дійшла висновку про недоцільність позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_6 . Відповідно задоволенню не підлягають і похідні позовні вимоги про стягнення аліментів.

На підставі викладено вище, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, у зв`язку з чим ухвалив незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню у зв`язку з недоведеністю заявлених позовних вимог з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Відповідно до положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки ршення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відпову у позову, понесені ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1817 грн. підлягають стягненню на її користь з позивача ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 травня 2024 року, скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог заявлених до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав та стягнення аліментів у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1817,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: