Дата документу 25.09.2024 Справа № 336/5189/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №336/5189/22 Головуючий у 1 інстанції Щаслива О.В.
Провадження № 22-ц/807/1337/24 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_4 особі представника ОСОБА_2 , Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Державне підприємство «СЕТАМ», Основи Ілона Юріївни, третя особа: Акціонерне товариство «УКРСИББАНК» про визнання недійсними електронних торгів з продажу нерухомості,-

В С Т А Н О В И Л А:

4 жовтня 2022 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними електронних торгів з продажу нерухомості.

В заяві зазначила, що 26 січня 2016 року старшим державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання рішення суду про стягнення з позивачки на користь акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором, виконавчий лист за яким був повернутий стягувачу постановою від 26.05.2016 року на підставі пункту 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». 26 квітня 2017 року позивач виконала кредитні зобов`язання перед фінансовою установою в повному обсязі, отримавши повідомлення про анулювання кредитної заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 в сумі 20 275,79 доларів США. У зв`язку з викладеним 29 травня 2017 року банк звернувся до Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції із заявою про закриття виконавчого провадження через добровільне виконання боржником рішення суду.

Проте Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з електронних торгів, що були проведені державним підприємством «Сетам» 25 серпня 2021 року, продав належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 за ціною 425 323 грн.

Так як спірне житло передано на торги у відсутність передбачених законом підстав, в порядку примусового виконання рішення, яке було повністю виконано за чотири роки до проведення торгів, електронні торги як різновид правочину купівлі-продажу через невідповідність вимогам закону є недійсними.

У зв`язку з викладеним позивач просила: -визнати недійсними електронні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом державного підприємства «СЕТАМ» № 551362 від 25.08.2021 року, реєстраційний номер лота 489813, переможцем яких стала ОСОБА_4 ; -визнати недійсним акт про проведені електронні торги від 06.09.2021 року, складений 6 вересня 2021 року заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі протоколу № 551362 від 25.08.2021 року про проведення електронних торгів з реалізації лоту № 489813.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсними електронні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1 , оформлені протоколом державного підприємства «СЕТАМ» № 551362 від 25.08.2021 року, реєстраційний номер лота 489813, переможцем яких стала ОСОБА_4 .

Визнано недійсним акт про проведені електронні торги від 06.09.2021 року, складений 6 вересня 2021 року заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі протоколу № 551362 від 25.08.2021 року про проведення електронних торгів з реалізації лоту № 489813.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 та Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) подали апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції, в яких посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просять рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 обґрунтована тим, що судом першої інстанції зроблено висновок про відсутність підстав для здійснення примусових виконавчих дій, зокрема, таких як реалізація майна боржника з електронних торгів, оскільки вони здійснені у відсутності підстав для існування виконавчого провадження, що є неприпустимим; при цьому судом проігноровано той факт, що матеріали справи не містять достатніх та обґрунтованих доказів, що виконавче провадження було закінчено; окрім цього зазначають про відсутність порушень законодавства з боку державного виконавця під час реалізації майна боржника з електронних торгів.

Апеляційна скарга Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що порушення допущені посадовими особами державної виконавчої служби до початку прилюдних торгів не можуть бути підставою для визнання прилюдних торгів недійсними.

27 червня 2024 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_4 , в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що Шевченківський відділ державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з електронних торгів, що були проведені державним підприємством «Сетам» 25 серпня 2021 року, продав належну позивачці квартиру АДРЕСА_1 за ціною 425 323 грн.

Виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп. відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року (а. с. 205).

Разом з тим вказане виконавче провадження в силу ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» вважається закінченим, оскільки у виконавчому провадженні існує постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та закінчився строк, передбачений законом для відповідного виду стягнення (п. 7 ч. 1 ст. 39).

Постанова начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25.05.2021 року про скасування постанови від 26.05.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу визнана протиправною і скасована на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили (т. 1, а. с. 211-213, 24-27).

Окрім того, вказане виконавче провадження вважається закінченим на підставі пункту 9 частини 1 ст. 39 Закону у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, про що свідчить повідомлення «УкрСиббанку» про анулювання боргу ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 18).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що електронні торги з реалізації нерухомого майна відбулися без дотриманням процедури їх проведення, а факти порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорювала ці торги, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів погоджується з зазначеним рішенням суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі "Горнсбі проти Греції" ЄСПЛ зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Виконавче провадження № НОМЕР_1 відкрито на виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп., що виданий 10.12.2015 року Шевченківським районним судом міста Запоріжжя.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд з прав людини наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, т обто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Так, у статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно - правовими актами, прийнятими

відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону № 1701, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Реалізація майна, зокрема майнових прав, на прилюдних торгах полягає у продажу цього майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на нього до покупця -

переможця прилюдних торгів. Тому, враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами статей 650, 655 і частини четвертої статті 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгахі визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті (див., зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.17-6.18) та від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункти 38-39), від 6 липня 2022 рокуу справі № 914/2618/16 (пункт 32), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)).

Набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів (див. постанови від 5 червня 2018 року у справі № 910/856/17 (пункти 40-41), від 7 липня 2020 року у справі № 438/610/14-ц (пункт 56)).

Поняття правочину внормовано статтею 202 ЦК України, відповідно до якої правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори), як випливає із змісту частини 2 статті 202 ЦК України.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлені статтею 203 ЦК України, у відповідності до якої: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (1) ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (5).

Правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону врегульовані параграфом 2 Глави 16 Розділу ІV ЦК України і зводяться до визнання правочину недійсним за позовом однієї із сторін правочину або іншої заінтересованої особи, підставою для чого є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК.

Згідно із ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, встановлено статтею 204 ЦК України.

Поряд з цим статтею 215 ЦК України внормовано підстави для визнання правочину недійсним.

Зокрема, підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Купівля-продаж майна з електронних торгів є різновидом договору купівлі-продажу, тому до нього треба застосовувати положення Глави 54 ЦК України, що внормовує даний вид договірних зобов`язань.

У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Предметом договору купівлі-продажу, як випливає із змісту ст. 656 ЦК України, може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

З наведеного положення про договір купівлі-продажу слідує, що предметом купівлі-продажу може бути лише належний продавцеві предмет, і він вправі здійснювати його відчуження.

Як зазначено в постанові Верховного Суду в справі № 233/4365/18 від 04.07.2023 року, набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, за яким власником відчужуваного майна є боржник, а продавцями, які мають право примусового продажу такого майна, - державна виконавча служба й організатор електронних торгів. Покупцем відповідно є їхній переможець. Виходячи з наведеного, сторонами договору, оформленого за результатами проведених електронних торгів, є продавці - державна виконавча служба й організатор цих торгів, та покупець - переможець торгів.

З вказаного висновку Верховного Суду випливає що для задіяння процедури продажу майна з електронних торгів уповноважені особи державної виконавчої служби мають бути наділеними правом примусового продажу майна боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, реалізація належного позивачці майна сталася в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп., яке відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року.

Зі змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» слідує, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Таким чином, поняття «виконавче провадження» припускає здійснення комплексу встановлених законом заходів, що спрямовані на примусове виконання рішень суду та рішень інших органів (посадових осіб).

Здійснення виконавчого провадження розпочинається з винесення постанови про відкриття виконавчого провадження.

Обов`язки і права виконавців під час здійснення виконавчого провадження внормовані статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», у відповідності до якої виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії та здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

До заходів примусового виконання рішень в силу законодавства про виконавче провадження відноситься і звернення стягнення на майно боржника, зокрема, шляхом реалізації його з публічних торгів (ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Означені заходи примусового виконання рішення можуть бути застосовані лише під час існування виконавчого провадження, як свідчить системний аналіз наведених положень Закону «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 336/6133/14-ц про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства УкрСиббанк» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту в сумі 26571,38 доларів США і 22751 грн. 38 коп. відкрите на підставі постанови державного виконавця від 26.01.2016 року (а. с. 205).

Разом з тим вказане виконавче провадження в силу ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» вважається закінченим, оскільки у виконавчому провадженні існує постанова державного виконавця про повернення виконавчого документу стягувачу та закінчився строк, передбачений законом для відповідного виду стягнення (п. 7 ч. 1 ст. 39).

Постанова начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) від 25.05.2021 року про скасування постанови від 26.05.2021 року про повернення виконавчого документа стягувачу визнана протиправною і скасована на підставі рішення Запорізького окружного адміністративного суду, яке набрало законної сили (а. с. 211-213, 24-27).

Окрім того, вказане виконавче провадження вважається закінченим на підставі пункту 9 частини 1 ст. 39 Закону у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, про що свідчить повідомлення «УкрСиббанку» про анулювання боргу ОСОБА_3 (а. с. 18).

Таким чином, вбачається відсутність підстав для здійснення примусових виконавчих дій, зокрема, таких, як реалізація майна боржника з електронних торгів, оскільки вони здійснені у відсутність підстав для існування виконавчого провадження, що є неприпустимим.

Як зазначено, продавцями, що здійснюють примусовий продаж майна боржника у виконавчому провадженні, є державна виконавча служба і організатор електронних торгів.

Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів затверджений наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29.09.2016 року.

За змістом «Порядку…», він внормовує процедуру відчуження арештованого майна боржника у виконавчому провадженні, на яке звернено стягнення і яке підлягає примусовій реалізації.

З наведеного випливає, що лише під час реалізації арештованого майна боржника під час здійснення виконавчого провадження застосовуються врегульовані означеним «Порядком…» процедури, а органи виконавчої служби та організатор електронних торгів набувають права продавців, які мають право примусового продажу такого майна.

Разом з тим, відсутність виконавчого провадження і, відповідно до цього, - протиправність виконання будь-яких виконавчих дій, яка встановлена і згаданим рішенням Запорізького окружного адміністративного суду, не дають вказаним особам жодного права на розпорядження майном особи, в тому числі за внормованою Законом «Про виконавче провадження» та «Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» процедурою.

Проте право на відчуження майна за загальними правилами про договір купівлі-продажу мають лише власники такого майна або особи, наділені правом розпоряджатися цим майном.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено, що за згаданих обставин оспорюваний договір є таким, чиї положення не відповідають нормам цивільного законодавства України у відповідності до частини 1 ст. 203 ЦК України, згідно із якою зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Однією з вимог до правочину в силу частини 1 статті 203 ЦК України є відповідність правочину законодавству (зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

В силу п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, саме на момент вчинення правочину.

Так як набуття майна за результатами електронних торгів є особливим видом договору купівлі-продажу, торги можуть бути визнані недійсними у випадку недодержання в момент їх проведення вимог, що встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, за змістом постанови Верховного Суду № 233/4365/18 від 04.07.2023 року.

Так як зміст договору відчуження належної позивачці квартири з електронних торгів суперечить вимогам закону, оскільки у продавців майна на момент його відчуження було відсутнє право його продажу, суд погоджується з вимогою позову про визнання торгів недійсними.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що на підставі досліджених доказів по справі та їх повноти, виходячи із засад розумності, об`єктивності, виваженості і справедливості позовна вимога про визнання недійсним акту про проведені електронні торги від 06.09.2021 року, складеного 6 вересня 2021 року заступником начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) на підставі протоколу № 551362 від 25.08.2021 року про проведення електронних торгів з реалізації лоту № 489813 є ґрунтовною та підлягає задоволенню.

Вище зазначене спростовує доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 щодо відсутність порушень законодавства з боку державного виконавця під час реалізації майна боржника з електронних торгів.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції щодо необхідності застосувати обраний позивачкою спосіб захисту, який, на думку суду, є ефективним, оскільки за відсутності визнання недійсними електронних прилюдних торгів звернення до суду з позовом у порядку ст. 388 ЦК України є неефективним і передчасним способом захисту прав власника, а отже, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного Суду в справі № 742/3490/16-ц від 26.09.2019 року.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, а саме неврахування існуючої судової практики касаційного суду зазначеної в апеляційних скаргах ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 та Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), не беруться до уваги колегією суддів, оскільки правовідносини в справі, що розглядається є суттєво відмінними від тих, що викладені в відповідних постановах Верховного Суду.

Аналізуючи питанн обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційні скарги не містять.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційні скарги залишені без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 279, 368, 369, 374, 376, 381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_2 , Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 березня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді: