Провадження № 22-ц/812/1353/24
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 вересня 2024 року м. Миколаїв

справа № 470/166/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Царюк Л.М.,

із секретарем Біляєвою В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Терлецькою Тетяною Олексіївною

на заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області, ухвалене 04 липня 2024 року суддею Орловою С.Ф. в приміщенні цього ж суду, (повний текст рішення складено 11 липня 2024 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

ОСОБА_2

про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вказаним вище позовом.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їхня з відповідачкою мати - ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,17 га, а також на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 9,2 га, яка розташована на території Висунської сільської ради Баштанського району Миколаївської області.

За життя мати склала заповіт, яким заповіла житловий будинок йому.

Однак, на його звернення до нотаріальної контори за прийняттям спадщини, нотаріусом було роз`яснено, що він не може успадкувати будинок в цілому оскільки ОСОБА_2 є пенсіонеркою, тому має право на обов`язкову частку у спадщині.

Посилаючись на те, що відповідачка не є пенсіонеркою за віком, отримує пільгову пенсію за вислугою років та є працездатною, позивач зазначав, що ОСОБА_2 не має права на отримання обов`язкової частки у спадщині, та просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Під час підготовчого судового засідання представник позивача адвокат Терлецька Т.О. змінила позовні вимоги та просила суд визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що на час смерті ОСОБА_3 була працездатною і не мала права на обов`язкову частку у спадщині на спірний житловий будинок.

У підготовчому судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 пояснювала, що за життя мати розподілила належне їй майно, склала заповіт на житловий будинок на брата. Виділену їй земельну ділянку площею 1,7 га мати вирішила оформити на неї. Земельну ділянку, яка виділена для обслуговування житлового будинку до заповіту не внесла тому, що на той час на неї не було оформлене право власності. Земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 9,20 га до заповіту не внесена. Нотаріус запропонувала їм з братом прийняти спадщину, а потім подарувати один одному відповідно до попередніх домовленостей.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Терлецька Т.О. пояснила, що пропозиція нотаріуса не є прийнятною, оскільки позивач не впевнений у тому, що відповідачка подарує йому успадковане майно, так як між ними склалися неприязні стосунки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що норми ЦК України не передбачають позбавлення особи права на обов`язкову частку у спадщині. Особа, яка має право на обов`язкову частку, може бути усунена від права на спадкування, проте тільки за умов, визначених статтею 1224 ЦК України, або її частка може бути зменшена судом відповідно до абзацу 2 частини 1 статті 1241 ЦК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Терлецьку Т.О., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована помилковістю висновку суду про право відповідачки на обов`язкову частку у спадщини, оскільки на момент смерті спадкодавиці вона не досягла пенсійного віку, а отримувала пільгову пенсію за вислугою років.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача адвокат Терлецька Т.О. просила рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги саме в частині визнання відповідачки такою, що на час смерті ОСОБА_3 була працездатною та не мала права на обов`язкову частку у спадщині на спірний житловий будинок.

Узагальнені доводи інших учасників

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 не скористалася.

2.Мотивувальна частина

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним приписам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Терлецької Т.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що 17 листопада 2005 року ОСОБА_3 склала заповіт за яким належний їй житловий будинок з надвірними та господарськими будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_1 заповіла сину ОСОБА_1 , позивачу у справі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла у с. Висунськ Березнегуватського району Миколаївської області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 виданого 12 жовтня 2020 року Березнегуватським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса).

На день смерті ОСОБА_3 була зареєстрована по АДРЕСА_1 де і проживала разом з родиною позивача.

Після її смерті відкрилась спадщина зокрема на житловий будинок розташований за адресою АДРЕСА_1 , що належав їй на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок виданого 16 лютого 1999 року виконавчим комітетом Висунської сільської ради ( а.с.12).

З копії спадкової справи №212/2020, зареєстрованої у Спадковому реєстрі за № 66856779 державним нотаріусом Березнегуватської державної нотаріальної контори Миколаївської області убачається, що після смерті ОСОБА_3 із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися син та дочка померлої, сторони по справі.

01 грудня 2020 року позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3

19 березня 2021 року відповідач також подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини що залишилися після смерті ОСОБА_3 , у якій зазначила, що як непрацездатна за віком донька померлої має право на обов`язкову частку спадщини згідно статті 1241 Цивільного кодексу України та повідомила про прийняття нею спадщина за правилами статті 1241 ЦК України та за законом. Крім цього до спадкової справи надала копію пенсійного посвідчення виданого ій Пенсійним фондом України 27 лютого 2007 року.

Позиція апеляційного суду

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої - п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19, від 08 грудня 2021 року у справі №552/3281/20.

Пунктом 5.9 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5, врегульовано, що право на обов`язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 ЦК України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов`язкової частки. Право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Право на обов`язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов`язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 ЦК України йому роз`яснено і він не претендує на одержання обов`язкової частки у спадщині.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону.

У справі, яка переглядається, встановлено, що на час смерті спадкодавці ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 її донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 пенсійного віку не досягла, проте була пенсіонеркою за вислугою років.

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача змінила позовні вимоги та просила визнати відповідачку ОСОБА_2 такою, що на час смерті ОСОБА_3 була працездатною та не мала права на обов`язкову частку у спадщині на спірний житловий будинок.

Ці ж вимоги представник підтримала у судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Такі позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Частинами 1 та 2 статті 13ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Статтею 318 ЦПК України передбачено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою, причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів. Отже, суд може встановити юридичний факт у тому разі, коли особою вчинено всі можливі заходи по отриманню необхідних документів, і виключно за наявності об`єктивних причин, які не залежать від волі особи, що обумовлюють неможливість отримання документу на підтвердження юридичного факту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Отже, враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що законодавчо визначені підстави для встановлення факту визнання відповідачки ОСОБА_2 такою, що на час смерті ОСОБА_3 була працездатною та не мала права на обов`язкову частку у спадщині на спірний житловий будинок, відсутні, на що суд першої інстанції помилково не звернув уваги.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягали задоволенню з зазначених вище підстав.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником адвокатом Терлецькою Тетяною Олексіївною задовольнити частково.

Заочне рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: Т.В.Крамаренко

Л.М.Царюк

---------------------------------

Повну постанову складено 30 вересня 2024 року