Справа № 465/4472/23 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1556/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Марко О.Р.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року в складі судді Мартинишин М.О. в справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Львівської міської ради, з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання права користування житлом,-

встановив:

У червні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання права користування житлом, просила визнати за нею право користування за житлом: АДРЕСА_1 .

Вимоги обґрунтовує тим, що проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , вселилась у дану квартиру, ще до укладення шлюбу і надалі продовжує жити як член сім`ї ОСОБА_5 . Разом з нею проживають та є зареєстрованими її малолітні діти: ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також з нею проживав її чоловік ОСОБА_5 , з яким вона уклала шлюб 31 травня 2011 року, та який згідно із рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 березня 2023 року втратив право користування житлом та виселений з квартири АДРЕСА_2 .

Вказана квартира є неприватизованою, головним квартиронаймачем, починаючи з 09 квітня 1985 року, була матір ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , яка померла. Заборгованість за комунальні послуги вона погасила.

Позивачка більше десяти років проживає у вказаній квартирі разом з дітьми, з серпня 2021 року її чоловік ОСОБА_5 не проживає у даній квартирі, оскільки вчиняв щодо неї та її малолітніх дітей фізичне, психологічне та економічне насильство протягом багатьох років, відтак за рішенням суду втратив право користування житлом та виселений на підставі зазначеного рішення суду.

Оскільки виникло питання про її реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1 , а саме за місцем реєстрації її неповнолітніх дітей, звернулася до Львівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання з одночасним зняттям із зареєстрованого місця її проживання (перебування), однак 05 травня 2023 року отримала відмову у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, чим порушені права у зв`язку із невизнання відповідачем її права користування вказаним житловим приміщенням та невизнання її наймачем даного житла, що підлягають захисту. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , та в інтересах дітей ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 до Львівської міської ради, з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування про визнання права користування житлом - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , вважає, що суд не належно надав оцінку доказам, долученим до матеріалів справи.

Зазначає, що проживає у квартирі АДРЕСА_2 разом з малолітніми дітьми, які там зареєстровані. Також, за цією адресою проживав її чоловік ОСОБА_5 , з яким був укладений шлюб 31.05.2011, однак на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 03.03.2023, яке набрало законної сили, він втратив право користування таким житлом.

Вказана квартира є неприватизованою, а головним квартиронаймачем, починаючи з 09 квітня 1985 року, була матір ОСОБА_5 - ОСОБА_7 .

Ззаначає, що вселилася у спірну квартиру ще до укладення шлюбу і надалі продовжувала проживати у такій, як член сім`ї ОСОБА_5 , відтак проживає у квартирі понад 10 років, а ОСОБА_5 не проживає у квартирі з серпня 2021 року. Всю заборгованість за комунальні послуги, яку створив чоловік, вона повністю погасила.

З врахуванням зазначеного, постало питання про її реєстрацію за місцем реєстрації дітей, оскільки чоловік визнаний таким, що втратив право користування житлом та виселений, однак звернувшись із відповідною заявою отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів.

Відсутність реєстрації за місцем реєстрації дітей перешкоджає користуватися медичною допомогою та медичними послугами за місцем фактичного проживання, користуватися іншими соціальними послугами.

Факт проживання підтверджується належними у справі доказами, а саме: Актом ЛКП «Південне», квитанціями про оплату заборгованості з комунальних послуг, відомостями про реєстрацію дітей, рішенням суду у справі № 465/6463/22.

Вважає, що як мати має повне право бути зареєстрованою зі своїми дітьми, оскільки свого житла немає, а діти перебувають на її утриманні.

Покликається на те, що надання органом опіки та піклування письмових висновків щодо суті сімейного спору суду є традиційним для судової практики, однак такий відсутній.

Покликаючись на норми ЖК України, ЦК України та практику касаційного суду, зазначає, що була членом сім`ї ОСОБА_6 (померлої матері чоловіка), проживала з нею та користувалася нарівні з наймачем усіма правами та виконувала усі обов`язки, сплачує комунальні послуги та виконує інші обов`язки наймача квартири.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 рокута ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що місцем проживання та реєстрації позивачки ОСОБА_1 з 25.03.2002 є АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою про місце проживання у паспорті Громадянина України НОМЕР_1 позивачки, відомостями ГУДМС України у Львівській області, та відповіддю старости старостинського округу №7 Мостиської міської ради Львівської області від 25.09.2023 № 96.

Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що «при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в помешканні може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в житловому приміщенні разом з наймачем.

В свою чергу, за змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Врахувавши, що позивачка має місце реєстрації, де вона свого часу вселилася і проживала на законних підставах, суд дійшов висновку, що вона утримує за собою право користування цим жилим приміщенням та фактично є наймачем цього жилого приміщення.

Також суд зазначив, що позивачка не довела факту дотримання встановленого статтями 64, 65, 156 ЖК України порядку вселення у спірну квартиру, зокрема відсутність у нього права користування іншим житлом за життя наймача, отримання згоди на вселення від інших членів сім`ї наймача, як і не довела, що її вселення до спірної квартири відбулось зі згоди наймача та постійне проживання її у спірній квартирі більше десяти років, як зазначає у позовній заяві.

Що стосується доказів про сплату позивачкою комунальних послуг, що надаються за адресою спірної квартири, то вони вказують лише на те, що позивачка дійсно проживає у квартирі і користується цими послугами.

Таким чином, позивачка не довела належними і допустимими доказами факт постійного та тривалого проживання у спірній квартирі, оскільки акт №751 від 30 листопада 2023 року, підписаний сусідами квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , не може свідчити про те, що ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі, також в акті не зазначено повної адреси осіб, які підтвердили проживання позивачки, відтак, суд виходив із недоведеності ведення спільного господарства із квартиронаймачами та участі у витратах на утримання спірної квартири, тому позовні вимоги є необґрунтованими, у зв`язку з чим задоволенню не підлягають.

При цьому, суд звернув увагу, що у спірному житлі разом із дітьми станом на день ухвалення рішення суду є зареєстрований батько дітей ОСОБА_5 , відтак права неповнолітніх дітей у даному випадку не порушенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення колегія суддів виходить з такого.

Згідно із ст. ст. 47, 48 Конституції України, кожен громадянин має право на житло та на достатній життєвий рівень.

Правове забезпечення цих конституційних приписів здійснюється відповідно до житлового та цивільного законодавства.

Зокрема, згідно із ст. 2 ЖК України, завданнями житлового законодавства України є регулювання житлових відносин з метою забезпечення гарантованого Конституцією України права громадян на житло, належного використання і схоронності житлового фонду, а також зміцнення законності в галузі житлових відносин.

Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК України, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення у інших будівлях.

Судом встановлені такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з 31.05.2011 перебувають в шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_2 від 31.05.2021 (а.с. 94).

Крім цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_8 є батьками дітей ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження Серія НОМЕР_3 від 02.09.2011 та Серія НОМЕР_4 від 13.08.2015 (а.с. 15-16).

Відповідно до архівного витягу №11003-вих-66424, виданого 30.08.2022 в.о. начальника архівного відділу Львівської міської ради, рішенням Виконавчого комітету Радянської районної ради народних депутатів від 09.04.1985 №145, за гр. ОСОБА_6 (матір`ю чоловіка позивачки) закріплено спірну квартиру та оформлено ордер на квартиру АДРЕСА_6 (а.с. 20).

На час розгляду справи в суді у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані три особи: ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується відомостями із Реєстру Львівської міської територіальної громади (а.с. 17-18), відповіддю Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №35-вих-108883 від 05.09.2023 (а.с. 46, 61), відомостями ГУДМС України у Львівській області (а.с. 47-48) та відомостями Реєстру Львівської міської територіальної громади територіальної громади про кількість зареєстрованих осіб №145919 від 9.12.2023 (а.с. 97).

Згідно із Актом №751 від 39.11.2023 ЛКП «Південне», разом із дітьми ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_2 у вказаній квартирі без реєстрації проживає позивачка ОСОБА_1 .

В свою чергу, місцем реєстрації позивачки ОСОБА_1 з 25.03.2002 є АДРЕСА_3 , що підтверджується відміткою про місце проживання у паспорті Громадянина України НОМЕР_1 позивачки (а.с. 6) відомостями ГУДМС України у Львівській області (а.с.48) та відповіддю старости старостинського округу № 7 Мостиської міської ради Львівської області від 25.09.2023 № 96 (а.с. 51).

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання(перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), яка зареєстрована за № 06399/23-Ф від 05.05.2023, однак Франківська районна адміністрація Львівської міської ради 08.05.2023 у реєстрації місця проживання (перебування) відмовила на підставі п.87 пп.3 Постанови КМУ № 265 від 07.02.2022, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів (а.с.13, 14).

Згідно із Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/009033115 від 30.07.2024, ОСОБА_1 23.05.2024 знята з реєстрації вказаного вище місця проживання.

Звертаючись із позовними вимогами, позивачка, як дружина сина основної квартиронаймачки (яка померла), стверджує, що вселилася у спірну квартиру на законних підставах, впродовж тривалого часу у такій проживає, виконує обов`язки наймача, сплачує комунальні послуги, тому вважає, що як мати має повне право бути зареєстрованою зі своїми дітьми, оскільки свого житла немає, а діти перебувають на її утриманні, просить у судовому порядку визнати за нею право користування відповідним житлом.

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 65 ЖК України визначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цим особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно із ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Як роз`яснено Пленумом Верховного Суду України у п. 9 постанові № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судам Житлового кодексу України» (із змінами, внесеними постановами №2 Пленуму від 10 берези 1989 року та № 13 від 25 грудня 1992 року) та чинної на час розгляду даної справи, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщені, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство тощо.

Колегія суддів виходить з того, що будь які докази протиправного вселення позивачки ОСОБА_1 чи вселення її без дозволу основної квартиронаймачки ОСОБА_6 , у матеріалах справи відсутні.

При цьому, колегія суддів виходить із часу реєстрації шлюбу позивачки та ОСОБА_5 , а саме травня 2011 року, народження їх дітей та реєстрації за відповідною адресою, відтак наявні усі підстави вважати, що позивачка із згоди наймача вселилася та тривалий час проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 15, 16, 94, 97).

Іншими словами, позивачка ОСОБА_1 , як дружана сина квартиронаймачки, вселилася у квартиру АДРЕСА_2 на відповідній правовій підставі.

Аналізуючи висновки суду першої інстанції по суті спрору та на підставі яких суд встановив відсутність підстав для задоволення позову, колегія суддів вважає такі дещо взаємовиключними.

Так, заочним рішення Франківського районного суду м. Львова від 03.03.2023 задоволено частково позов ОСОБА_1 , яка діє в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням та виселення.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_2 .

В решті позову - відмовлено.

Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили (а.с. 8-12).

Із змісту зазначеного рішення суду вбачається, що іншим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 лютого 2022 року у справі № 465/469/22 продовжено встановлений 12.08.2021 рішенням Франківського районного суду м. Львова у справі №465/6241/21 обмежувальний припис стосовно ОСОБА_5 строком на 6 (шість) місяців, тобто до 12 серпня 2022 року, яким вжиті такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_5 та покладення на нього обов`язків:

Заборонено ОСОБА_5 перебувати в місці спільного проживання з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

Заборонено ОСОБА_5 наближатися на відстань менше 300 м до місця проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 ;

Заборонено ОСОБА_5 вести листування, телефонні переговори із ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

У подальшому, рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 серпня 2022 року заяву ОСОБА_1 , за участі заінтересованої особи - ОСОБА_5 продовжено обмежувальний припис стосовно ОСОБА_5 строком на 6 (шість) місяців, тобто до 12 лютого 2023 року.

Зазначені обставини підтверджують доводи позивачки ОСОБА_1 та загалом свідчать про характер правовідносин між нею, дітьми та її чоловіком.

Крім цього, на переконання колегії суддів, власне зазначені судові рішення підтверджують факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Враховуючи наведене, висновок суду про те, що оскільки у спірному житлі разом із дітьми станом на день ухвалення рішення суду є зареєстрований батько дітей ОСОБА_5 , права неповнолітніх дітей не порушуються, не може бути покладено в основу рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні вимог про визнання права користування відповідним житлом.

Більше того, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом є підставою для зняття із реєстрації задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи (п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Також, звертаючись відповідно до Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування) до Франківської районної адміністрації із заявою про реєстрацію місця проживання (перебування) з одночасним зняттям із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), позивачка ОСОБА_1 , на переконання колегії суддів, продемонструвала своє відношення до факту реєстрації у Мостиському районі, а також волевиявлення та бажання бути зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 разом із дітьми (а.с. 13).

Як зазначено вище, 23.05.2024 ОСОБА_1 знята з реєстрації вказаного вище місця проживання.

Колегія суддів виходить з того, що при розгляді даної справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору у цілому.

Так, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Правова позиція ЄСПЛ відповідно до п.1 ст.8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії)», а втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення («Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п.60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів ст.8 Конвекнції (рішення у справі «Станкова проти Словаччини» п.п.60-63; рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» п.50; рішення у справі «Косіч проти Хорватії» п.п.21-23; рішення у справі «Пауліч проти Хорватії» п.п.42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» п.110).

Згідно із частинами першою та другою статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача.

Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку членом сім`ї наймача, яким, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Такі висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2020 року у справі №205/6201/17, від 18 травня 2022 року у справі №463/2277/20-ц, від 23 вересня 2022 року у справі №289/847/21.

За змістом ст. 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні.

Колегія суддів звертає увагу на те, що квартира АДРЕСА_7 була лише місцем реєстрації позивачки ОСОБА_1 , а не як помилково встановив суд, місцем проживання, тому за відсутності відповідних доказів не може свідчить про її фактичне місце проживання за цією адресою.

Поряд з цим, особа фізично не може проживати у двох місцях одночасно, тому за наявності належних доказів про проживання позивачки за адресою: АДРЕСА_1 разом із її малолітніми дітьми, підстави для сумнівів у доводах останньої з цього приводу, відсутні.

Доказів про наявність у позивачки ОСОБА_1 житла у власності матеріали справи не містять.

З Акту №751 від 39.11.2023 ЛКП «Південне» про проживання позивачки ОСОБА_1 без реєстрації за місцем реєстрації її дітей слідує, що за такою адресою рахується борг у розмірі 18336,78 грн., який як стверджує позивачка вона сплатила.

Враховуючи вказані вище обставини справи та докази наявні у матеріалах справи, колегія суддів приходить перконання, що позивачка, як дружина сина наймача спірної квартири ОСОБА_9 , вселилася у спірне житло та проживала у такому за згодою основного квартиронаймача постійно, принаймні з квітня 2013 року (часу реєстрації у квартирі дочки ОСОБА_3 ) як член сім`ї основного квартиронаймача до його смерті, а також і після смерті, оплачувала комунальні послуги, відтак набула права на проживання (користування) у спірній квартирі.

Таким чином, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання права користування квартирою за позивачкою та захисті її прав.

Разом з цим, виходячи із порядку та підстав участі органу опіки та піклування у справах відповідної категорії, які визначені ч. 4 ст. 19 СК України, покликання апелянтки на необхідність надання органом опіки та піклування письмових висновків щодо суті даного спору не заслуговують на увагу, оскільки зважаючи на суб`єктний склад такий спір не є сімейним, а відповідні вимоги та правовідносини не свідчать про обов`язкову участь органу опіки та піклування у такому.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 квітня 2024 року - скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради, з участю третьої особи Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, про визнання права користування житлом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 02 жовтня 2024 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк