ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/821/1420/24Головуючий по 1 інстанції
Справа № 711/5881/18 Категорія: 304020000 Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісова Т.Л.,

секретар: Широкова Г.К.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;

треті особи Придніпровський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, завідувач Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Неллі Антонівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Людмила Василівна;

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Придніпровський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, завідувач Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Неллі Антонівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Людмила Василівна про визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Людмилою Василівною,

в с т а н о в и в:

18.07.2018 ОСОБА_1 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до ОСОБА_2 , в якому поросив:

- визнати недійсним договір про розірвання договору дарування частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , посвідчений 30.03.2013 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В;

- визнати недійсним договір про дарування частки квартири, а саме 2/3 частини квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , посвідчений 14.05.2013 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А.;

- визнати недійсним договір про дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , посвідчений 01.04.2016 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В.;

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідчений 10.02.2017 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В.;

- визнати недійсним договір про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідчений 26.04.2018 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В.;

- скасувати записи про державну реєстрацію права власності за оскаржуваними правочинами: № 884874 від 17.04.2013; № 884918 від 17.04.2013; № 915458 від 14.05.2013; № 13976326 від 01.04.2016; № 18948598 від 10.02.2017; № 25913665 від 26.04.2018.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29.11.2006 його батько ОСОБА_5 подарував йому 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 . Пізніше, 30.03.2013 батько під примусом його сестри позивача ОСОБА_2 та її чоловіка ОСОБА_3 , вчинив договір про розірвання договору дарування частини квартири від 29.11.2006. Однак, 30.03.2013 він не був у нотаріуса та такого тексту договору не підписував. Зазначає, що 22.03.2013 ОСОБА_2 запросила його і батька до Першої черкаської державної нотаріальної контори та вмовила їх підписати договір, що стосувався виключно майна сестри. Він підписав на нотаріальному бланку згоду на відчуження майна сестри як співвласник, але мова про його майно не йшла. Крім цього, позивачу не зрозуміло, як нотаріус міг посвідчити такий договір 30.03.2013, коли фактично вони були у нотаріальній конторі 22.03.2013 і було підписано бланк з іншим текстом договору (що стосувався виключно майна сестри). 22.03.2013 після перевірки майна на арешти у відповідних реєстрах заборон, було виявлено за даною квартирою арешти по заборгованостям за комунальні послуги та по аліментах, тому в укладанні договору було відмовлено. 13.05.2013 державний реєстратор ОСОБА_8 надала ОСОБА_2 витяг № 3354224 про те, що ОСОБА_2 належить 1/3 частка квартири. Пізніше, 14.05.2013 батько позивача під примусом подарував ОСОБА_2 2/3 частки квартири, на які у нього права власності, згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не було. Потім, з метою приховування попередніх правочинів, його сестра подарувала вказану квартиру своєму чоловіку ОСОБА_3 , згідно з договором дарування від 01.04.2016, а вже 10.02.2017 ОСОБА_3 подарував вказану квартиру ОСОБА_2 . Тобто, 10.02.2017 ОСОБА_2 стала одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 . Жоден нотаріус не здійснював перевірку заборон, прав власності за вказаною адресою. 26.04.2018 державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. посвідчено договір купівлі - продажу даної квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Тобто, відбулось відчуження нерухомого майна без відома позивача і в незаконний спосіб. Позивач вважає, що договір про розірвання договору дарування квартири від 30.03.2013 по відношенню до ОСОБА_5 вчинений з використанням обману, психологічного насильства, помилки, і при обставинах коли батько не усвідомлював значення своїх дій через постійний психологічний тиск дочки сестри позивача, тобто даний правочин вчинений з порушенням приписів ст.ст. 203, 215, 229, 230, 225, 231, 651, 653, 509, 654, 727, 722, 728 ЦК України та підлягає визнанню недійсним. Договір дарування від 14.05.2013 вчинений з використанням обману та не відповідає волевиявленню сторін, тобто даний договір вчинений з порушенням ст.ст. 203, 215, 210, 717, 722, 228, 229, 230 ЦК України, ст.1-5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та також підлягає визнанню недійсним. Договір дарування від 01.04.2016 вчинений з метою приховування попередніх правочинів, оскільки ОСОБА_2 на момент вчинення даного правочину набула право власності на квартиру у протиправний спосіб і по суті не мала повного обсягу повноважень на його вчинення, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним у зв`язку з недотриманням норм ст.ст. 202, 203, 215, 230, 369, 717, 722 ЦК України. Договір дарування від 10.02.2017 підлягає визнанню недійсним у зв`язку з тим, що на час його укладення, з метою уникнення судового переслідування і виплати боргів, ОСОБА_2 впливала на нього та ОСОБА_3 шляхом обману щодо укладення оспорюваного договору. ОСОБА_3 свідомо укладав договір дарування його майна на ОСОБА_2 з метою недопущення його реалізації за борги і ускладнення можливості повернення майна, тобто вчинив удаваний правочин, який приховує під собою договір розірвання договору дарування, на підставі вимог ст. 235 ЦК України. Пункт 4 договору містив умови про те, що сторонами повідомлено про відсутність заборон відчуження вказаного майна, в той час коли на вказане майно було накладено арешт державним виконавцем. З вказаного вбачається, що всупереч вимогам ст.ст. 203, 205, 230 ЦК України договір дарування квартири від 10.02.2017 укладено під впливом обману, що в свою чергу є підставою для визнання вказаного договору недійсним з підстав порушення ст.ст. 202, 203, 205, 215, 230, 235, 369, 717 ЦК України та з метою приховати інші правочини. Договір купівлі продажу квартири від 26.04.2018 вчинений під впливом обману та підлягає визнанню недійсним на підставі ст.ст. 203, 205, 215, 230, 655, 657, 369, 403, 405, 632 ЦК України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2022 закрито провадження у справі в частині визнання недійсним договору від 10.02.2017 про дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 27.12.2022 рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2022 в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10.02.2017 про дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В., скасовано та направлено справу до Придніпровського районного суду м. Черкаси для продовження розгляду в цій частині. В решті рішення суду залишено без змін.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Мотивуючи прийняте судове рішення, суд першої інстанції вказав, що договір дарування від 10.02.2017 укладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. Своїми підписами на договорі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтвердили, що укладання договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовленні у ньому.

Під час розгляду справи позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності даного правочину, а також не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту вчинення ОСОБА_3 правочину під впливом обману з боку ОСОБА_2 чи з метою приховання іншого правочину, зокрема, договору про розірвання договору дарування.

Крім того, позивач не довів, що внаслідок вчинення даного правочину були порушені його права, враховуючи той факт, що його право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 припинилося внаслідок укладання 30.03.2013 Договору розірвання договору дарування частини квартири від 29.11.2006 та внесення відповідного запису до Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Законність припинення права власності позивача на квартиру встановлена рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.10.2017, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07.12.2017 та постановою Верховного Суду від 26.04.2018.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначає, що підставами для скасування договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 10.02.2017 № 450, посвідченого приватним нотаріусом Старовойтовою Л.В., є свідоме ігнорування і порушення чинного законодавства у сфері державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Реєстраційна справа за № не містить жодних документів ні в паперовому, ні в електронному вигляді, на підставі яких здійснювалися реєстраційні дії приватним нотаріусом Старовойтовою Л.В. та на підставі яких вносилися відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Укладення правочину від 10.02.2017 стало можливим на підставі шахрайських і незаконних дій попередніх державних реєстраторів із внесенням недостовірної, неправдивої інформації до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

10 вересня 2024 року до Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 адвоката Гриценко Л.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що обставини, за яких право власності позивача на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 припинилося та підстави припинення права власності були предметом розгляду у справі № 711/4622/17 та у справі № 711/5881/18, судові рішення в яких набрали законної сили.

У відзиві також вказано, що доводи позивача щодо порушення законодавства про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно при укладенні договору дарування квартири від 10.02.2017 не знайшли свого підтвердження доказами і не мають значення для справи, з огляду на те, що право власності позивача на будь-яку частину квартири АДРЕСА_1 припинилося ще у 2013 році, відповідно, оспорюваний договір не впливає на права та інтереси позивача.

Відтак, сторона відповідача вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Заслухавши доповідача, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів доходить таких висновків.

Із матеріалів справи судом встановлено, що 29.11.2006 між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-3052, згідно з яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли в дар в рівних частках 2/3 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

30.03.2013 між ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про розірвання договору дарування частини квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Починок Ю.В. та зареєстрований в реєстрі за № 1-372, згідно з яким сторони вирішили розірвати договір дарування, посвідчений Першою черкаською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-3052.

14.05.2013 між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування частини квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Малою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1957, згідно з яким ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар 2/3 частини чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1 .

01.04.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 264, згідно з яким ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар квартиру АДРЕСА_1 .

10.02.2017 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Л.В. та зареєстрований в реєстрі за № 450, згідно з яким ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом як порушеного права, так і охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до приписів статті 15 Цивільного кодексу України кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Наявність інтересу означає, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав в інших осіб.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Таким чином, відповідно до статей 15, 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання оспорюваного правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, що сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав, тобто особа має обґрунтувати юридичну зацікавленість щодо наявності/відсутності цивільних прав.

Водночас, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17 викладений висновок про те, що недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа як приватно-правова категорія, покликана не допускати або припинити порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акта органу юридичної особи чи документа не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

З урахуванням наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, але й чи було порушене цивільне право або інтерес особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право (інтерес) порушене та в чому полягає порушення.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який являє собою одночасно спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Така позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Колегія суддів зазначає, що саме на ОСОБА_1 , як позивача, покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими доказами, тобто довести, що його права та інтереси дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.

Однак, всупереч наведеному, ОСОБА_1 не довів перед судом, яким чином внаслідок укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскаржуваного договору дарування було порушено зі сторони відповідача права позивача.

Як встановлено з матеріалів справи, обставини припинення права власності позивача на 1/3 частку спірної квартири АДРЕСА_1 внаслідок укладання 30.03.2013 договору розірвання договору дарування від 29.11.2006, встановлені в цивільній справі № 711/4622/17.

Так, у рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 03.10.2017 у справі № 711/4622/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання недійсним договору дарування від 10.02.2017 за № 450 зазначено, що право позивача на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 припинилося, внаслідок укладання 30.03.2013 договору розірвання договору дарування від 29.11.2006. Обставини, які б свідчили про недійсність такого правочину, судом не встановлені. Отже, враховуючи, що позивач не є співвласником спірної квартири, то його вимоги про витребування майна не підлягають до задоволення.

Вказане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07.12.2017 та постановою Верховного Суду від 26.04.2018.

Крім того, у даній справі (№ 711/5881/18) у постанові від 27.12.2022, Черкаський апеляційний суд, скасовуючи рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.08.2022 в частині закриття провадження у справі щодо позовних вимог про визнання недійсним договору від 10.02.2017 про дарування квартири АДРЕСА_1 , а в решті залишаючи рішення суду без змін, зазначив, що матеріалами справи доведено, що право власності позивача припинилось 17.04.2013 внаслідок укладення 30.03.2013 оспорюваного договору про розірвання договору дарування частини квартири від 29.11.2006, та внесення відповідного запису до Державного реєстру права власності на нерухоме майно.

Вказана постанова Черкаського апеляційного суду набрала законної сили в день її прийняття 27.12.2022 та не була оскаржена до суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги щодо права власності позивача на спірну квартиру колегія суддів вважає безпідставними, та зазначає, що факт припинення права власності позивача на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 є встановленим та доказуванню чи спростуванню не підлягає.

Відтак, враховуючи, що позивач не є співвласником квартири АДРЕСА_1 , колегія суддів доходить висновку про відсутность підстав для визнання недійсним договору дарування № 450 від 10.02.2017, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а відтак про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачем не доведено, яке його право порушено цим договором, незалежно від інших встановлених чи не встановлених судом обставин.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення процедури державної реєстрації прав на нерухоме майно, як підстави для визнання договору дарування від 10.02.2017 недійсним, були предметом розгляду суду першої інстанції, та не спростовують правильності висновків оскаржуваного рішення.

Інші доводи скаржника, які б слугували підставою для скасування рішення суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 червня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Придніпровський відділ державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, завідувач Першої Черкаської державної нотаріальної контори Починок Юлія Вадимівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Мала Неллі Антонівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Корчемна Марина Володимирівна, приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Старовойтова Людмила Василівна про визнання недійсним договору дарування від 10 лютого 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Старовойтовою Людмилою Василівною, залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і підлягає касаційному оскарженню в порядку і строках, визначених ЦПК України.

Повний текст постанови виготовлено 02 жовтня 2024 року.

Судді Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова