Справа № 275/1097/23
Номер провадження 2/289/78/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.10.2024 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді - Кириленка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Науменко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про усунення перешкод у праві користування житлом, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , видане 30.11.2004 Брусилівським районним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» на квартиру АДРЕСА_1 та скасувати державну реєстрацію їх права власності на зазначену квартиру, а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідно до рішення виконкому Брусилівської селищної ради №693 від 01.12.2021 їй передано у власність квартиру АДРЕСА_2 та видано на підставі вказаного рішення свідоцтво про право власності на цю квартиру та господарські будівлі і споруди, а саме: сарай літ. Б, сарай літ. В, навіс літній Г, погріб літ. Пг, убиральню літ. У. Після отримання у власність частини вказаного житлового будинку та господарських будівель, ОСОБА_2 незаконно користується сараями літ. Б та В, яка самочинно встановила на дверях цих сараїв свої замки та не допускає позивача до вказаних приміщень. Позивач вважає, що передача квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 була проведена незаконно та протиправно, оскільки інформація, яка міститься в довідці про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, що знаходиться в приватизаційній справі не відповідає дійсним обставинам, так як згідно витягу з погосподарської книги за 2001-2005 роки по Брусилівській селищній раді в АДРЕСА_3 проживали ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , а не відповідачі. На думку позивача, зважаючи на те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у вказаному будинку не проживали, то передача їм частини будинку в приватну власність на підставі приватизації була проведена протиправно.

Ухвалою від 21.09.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 70).

23.10.2023 до суду надійшов відзив від представника відповідача Брусилівської селищної ради, в якому він зазначив, що органом приватизації, який здійснював розгляд заяви ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була не Брусилівська селищна рада, а Брусилівське районне підприємство «Архітектурно-планувальне бюро», діяльність якої припинена в 2013 році, а правонаступники відсутні, засновником вказаного підприємства була Брусилівська районна рада Житомирської області, яка в стані припинення з 2020 року. Брусилівська селищна рада не ухвалювала жодних розпорядчих актів щодо передачі у приватну власність спірних житлових приміщень, а позивачем не визначено, які саме дії вказаної селищної ради призвели до можливого порушення її прав та інтересів (а.с. 84-86).

11.01.2024 представником відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та стягнути з неї на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу. Представник відповідачів вказав, що позивачем не надано суду доказів, що у її приватній власності перебувають сарай літ. Б, сарай літ. В, навіс літній Г, погріб літ. Пг, убиральня літ. У, тому її твердження про те, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_9 порушують її права як власника майна є необґрунтованими та безпідставними. Представник відповідачів звертає увагу суду на те, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.03.2004 у справі №2-88/2004 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням розміром 30,2 кв.м, що знаходиться в буд. АДРЕСА_3 . З метою отримання документів для приватизації частини житлового будинку у якому ОСОБА_2 проживала разом із сім`єю, вона звернулась до Брусилівської селищної ради для отримання рішення виконкому, однак за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 рішенням за №45 від 27.04.2004 відмовлено їй у наданні документів на приватизацію жилої площі у зазначеному будинку. Однак, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 14.07.2004 у справі №2-190 визнано неправомірним вказане рішення виконкому Брусилівської селищної ради №45 від 27.04.2004 про відмову ОСОБА_2 у видачі документів на приватизацію жилого приміщення у буд. АДРЕСА_3 , а також зобов`язано селищного голову та виконком Брусилівської селищної ради видати ОСОБА_2 документи, передбачені законодавством для подання органу приватизації, а саме: довідку про склад сім`ї та займані ними приміщення, засвідчити на заяві про передачу у власність жилого приміщення підписи ОСОБА_2 , та членів її сім`ї. На підставі зазначеного рішення суду, яке в апеляційному порядку не оскаржувалось Брусилівською селищною радою ОСОБА_2 було видано довідку про склад сім`ї наймача ізольованої квартири, за змістом якої у квартирі АДРЕСА_1 мешкають і мають право на житло ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . На підставі вказаної довідки ОСОБА_2 звернулась до Брусилівського районного підприємства «Архітектурно-планувальне бюро» із заявою про проведення приватизації спірної квартири та керівником зазначеного підприємства було прийнято розпорядження про надання права на приватизацію квартири і 30.11.2004 видано свідоцтво про право власності на житло. На думку представника відповідача, доводи позивача про те, що приватизацію квартири здійснено з порушенням вимог чинного законодавства є необґрунтованими та не доведені належними доказами. Будь-яких прав щодо користування та розпорядження майном позивача ОСОБА_1 з боку відповідача ОСОБА_2 не порушено, належних та допустимих доказів, які могли б свідчити про їх порушення позивачем не надано (а.с. 120-134).

19.03.2024 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає спільно з дітьми ОСОБА_10 та ОСОБА_8 у буд. АДРЕСА_3 з 28.12.1993, що свідчить про те, що ОСОБА_1 в період проведення ОСОБА_2 приватизації частини житлової площі у вказаному будинку проживала та була там зареєстрована, а тому повинна була приймати участь у її приватизації. Представник позивача звертає увагу суду на те, що в 1991 році ОСОБА_2 була неповнолітньою, проживала в Коростишівському районі, навчалася у Житомирському училищі культури та мала прізвище ОСОБА_11 , тому у смт Брусилів вона не проживала. ОСОБА_2 заселилася у вказаний будинок, як наймач квартири, з дозволу ОСОБА_1 , так як була вагітною та не мала місця проживання. При розгляді даної справи представник позивача звертає увагу на те, що згідно розпорядження органу приватизації за №1332, дата прийняття не зазначена, ОСОБА_2 було передано у приватну спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , проте в цьому розпорядженні відсутні дані про інших співвласників даної квартири, а також не визначено частки кожного із співвласників (а.с. 183-193).

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, який одночасно є представником відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з тих же підстав, що і зазначені у відзиві.

Представник Брусилівської селищної ради Житомирського району, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, тому суд розглянув справу без його участі.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статей 1, 3 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 08.12.2021 (а.с. 9, 10).

З копій документів із приватизаційної справи на ОСОБА_2 встановлено, що 09.11.2004 остання звернулась до керівника органу приватизації із заявою щодо передачі в особисту власність одноквартирного будинку, що займає разом з членами сім`ї на умовах найму з належними будівлями та спорудами. За результатами розгляду цієї заяви Брусилівським районним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» було прийнято розпорядження №1332, яким задоволено прохання наймача ОСОБА_2 і передано квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 в приватну спільну часткову власність (а.с. 22, 23).

Згідно довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення у квартирі за адресою: АДРЕСА_4 мешкають і мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (а.с. 25).

30.11.2004 Брусилівським районним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» видано свідоцтво про право власності на житло, а саме на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , що належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 , та членам її сім`ї ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Свідоцтво видане згідно розпорядження №1332 від 30.11.2004 (а.с. 21).

Як вбачається з матеріалів справи відповідач ОСОБА_5 31.10.2020 уклала шлюб з ОСОБА_12 , у зв`язку із чим змінила своє прізвище на ОСОБА_13 (а.с. 139).

Відповідно до повідомлення Державного архіву Житомирської області від 11.04.2024 №Б-1023/02 у документах Брусилівської селищної Ради народних депутатів Житомирської області за 2001 рік відомостей про надання дозволу ОСОБА_2 користуватися опалювальною площею ОСОБА_6 не виявлено (а.с. 14).

Згідно відповіді Державного архіву Житомирської області від 11.04.2024 №Б-1023/02 у документах Брусилівської селищної ради Брусилівського району Житомирської області за 2000-2004 роки відомостей про розподіл будинку АДРЕСА_3 на окремі квартири не виявлено (а.с. 13).

Як вбачається з архівних довідок виданих КУ «Трудовий архів Брусилівської селищної ради» Житомирської області згідно витягів з погосподарських книг за 1996-2000, 2001-2005 роки членами господарства за адресою: АДРЕСА_3 , є позивач ОСОБА_14 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 (а.с. 6, 8, 15-16).

Згідно витягів з погосподарської книги членами домогосподарства за адресою: АДРЕСА_3 є:

-за 2006-2010 роки - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 (а.с. 17);

-за 2011-2015 роки - ОСОБА_2 , ОСОБА_15 (а.с. 18);

-за 2016-2023 роки ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 (а.с. 19).

Як вбачається з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань діяльність Брусилівського районного підприємства «Архітектурно-планувальне бюро», засновником якого була Брусилівська районна рада Житомирської області, припинена 12.04.2013. Окрім того, судом встановлено, що Брусилівська районна рада Житомирської області перебуває в стані припинення в результаті її реорганізації (а.с. 86).

Відповідно до рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 04.03.2004 у справі №2-88/2004 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право користування жилим приміщенням розміром 30,2 кв.м, що знаходиться в буд. АДРЕСА_3 (а.с. 155-156).

У відповідності до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідачем є особа чи держава (частина друга статті 48 ЦПК України) до якої звернуті матеріально-правові вимоги позивача і яка, за твердженням позивача, є або порушником його прав, або необґрунтовано, на думку позивача, оспорює його права, і на якого внаслідок цього може бути покладено обов`язки судовим рішенням.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до цього відповідача, який не є належним.

Судом встановлено, що оспорюване ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло від 30.11.2004, видане Брусилівським районним підприємством «Архітектурно-планувальне бюро», діяльність якого наразі припинена. Водночас, засновником даного підприємства є Брусилівська районна рада Житомирської області.

Отже, належними відповідачами у даній справі мають бути правонаступник всіх прав та обов`язків Брусилівського районного підприємства «Архітектурно-планувальне бюро», яким було видано оспорюване свідоцтво, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які на підставі оскаржуваного свідоцтва набули право власності на спірну квартиру.

Однак, звернувшись до суду з вказаним позовом, позивач ОСОБА_1 не залучила до участі у справі в якості належного співвідповідача правонаступника вищезгаданого підприємства.

Учасники судового процесу та їхні представники, як зазначено у частині першій статті 44 ЦПК України, повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

В контексті забезпечення права особи на доступ до правосуддя, суд звертає увагу на те, що позивач, користуючись належним чином своїми процесуальними правами, з урахуванням наведених вище обставин мав реальну можливість як звернутись із позовом до належних відповідачів, так і подати клопотання про залучення їх в якості співвідповідачів.

Наведене узгоджується з постановою Верховного Суду у складі у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.11.2022 у справі № 754/16978/21.

Висновки суду по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною в постанові № 309/2340/15-ц від 17.05.2021.

Таким чином аналіз наведених норм права та встановлених в судовому засіданні обставин справи дає можливість зробити висновок про те, що позовні вимоги пред`явлені за неналежного суб`єктного складу відповідачів, а отже задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про стягнення з позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.

Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Крім того, в ч. 1 ст. 58 ЦПК України закріплено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

За приписами ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 листопада 2019 року у справі №902/347/18, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, обсягом та витраченим часом. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, що закріплює вимоги щодо розподілу судових витрат між сторонами, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Як убачається з матеріалів справи, понесені відповідачем ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом даної цивільної справи, підтверджуються доданими до відзиву копіями: договору про надання правової допомоги від 26.10.2023, додаткової угоди №1 до вказаного договору, розрахунку гонорару від 28.11.2023, акту про надання і прийняття правничої допомоги від 03.01.2024 на суму 7000 грн., квитанції від 03.01.2024 (а.с. 130-131, 132, 133, 134, 145).

При перевірці розміру судових витрат на правничу правову допомогу, суд бере до уваги обсяг робіт, фактично проведений адвокатом Слівінським В.О. у даній справі згідно акту про надання і прийняття правничої допомоги від 03.01.2024 та доходить висновку про підтвердження витрат на правову допомогу у сумі 7000 грн.

Беручи до уваги, що в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а витрати відповідача ОСОБА_2 на правову допомогу є співмірними із складністю даної справи та наданими послугами, затраченим часом на надання таких послуг, та при цьому їх розмір відповідає критерію реальності, розумності, тому наявні підстави для стягнення таких витрат з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 259, 264-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_6 ), Брусилівської селищної ради Житомирського району Житомирської області (місцезнаходження: вул. Небесної Сотні, буд. 2, с-ще Брусилів, Житомирський район, Житомирська область, 12601, ) про усунення перешкод у праві користування житлом, визнання свідоцтва про право власності недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Повний текст рішення складено 03.10.2024.

Суддя Олег КИРИЛЕНКО