ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5395/24 Справа № 215/4107/22 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 215/4107/22 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року,

встановив:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі по тексту ПрАТ «ПівнГЗК») про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона з 27 червня 1978 року по 22 липня 1981 року та з 01 серпня 1994 року по 03 листопада 2008 року працювала на підприємстві ПрАТ «ПівнГЗК».

Наказом по підприємству №994 від 03 листопада 2008 була звільнена у зв`язку з виходом на пенсію відповідно до ст. 38 КЗпП України. Позивач зазначає, що їй стало відомо, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був сплатити одноразову допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, оскільки вона працювала на підприємстві відповідача більше 15 років та була звільнена за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, відповідно до положень п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки. Однак, при звільнені та станом на теперішній час належні до виплати кошти у вигляді вихідної допомоги не виплачені. При звільненні із підприємства їй була виплачена одноразова вихідна допомога в зв`язку з виходом на пенсію, але лише в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати.

У зв`язку з викладеним, просить стягнути з відповідача недоплачену одноразову вихідну допомогу, належну їй при звільненні в розмірі 1 598,32 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 03 листопада 2008 року по 03 листопада 2013 року в розмірі 78 633,90 гривень.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що висновки суду першої інстанції щодо нерозповсюдження дії Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки на ПрАТ «ПівнГЗК» є хибними, оскільки Галузева угода на 2007-2008 роки була підписана уповноваженою особою - І.Сирим генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдінг». В доступній для усіх громадян інформації до складу ТОВ «Метінвест Холдінг» входить ПрАТ «ПівнГЗК», «ПрАТ Центральний ГЗК» ПрАТ «Інгулецький ГЗК» та інші підприємства.

Посилається, що вона має право на отримання одноразової допомоги в розмірі двох середньомісячних заробітних плат при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Тому посилання суду першої інстанції на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 117 КЗпП України у спірних правовідносинах є необґрунтованими.

У відзиві на апеляційну скаргу ПрАТ «ПівнГЗК» зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують обґрунтованих та законних висновків суду першої інстанції. Посилання на те, що підписантом угоди було ТОВ «Метінвест Холдінг» свідчить саме про те, що ТОВ «Метінвест Холдінг» було підписантом цієї угоди, однак це не створює правових наслідків для ПрАТ «ПівнГЗК». Думка скаржника про автоматичне делегування повноважень ТОВ «Метінвест Холдінг» на інші підприємства вважає хибною та юридично безпідставною. ПрАТ «ПівнГЗК» участі у колективних переговорах з укладання Галузевої Угоди та її підписання не брало, членом організацій роботодавців, що брали участь у колективних переговорах та підписанні Галузевої угоди не було. Посилається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ПрАТ «ПівнГЗК» не було учасником та підписантом Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу, тому відсутнє зобов`язання виконувати норми Галузевої угоди, оскільки Галузева угода не розповсюджується на ПрАТ «ПівнГЗК». Також зазначає, що відсутність порушення строків проведення розрахунків при звільненні виключає підстави для покладання на відповідача відповідальності за ст. 117 КЗпП України у виді виплати позивачеві середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга у даній справі подана до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2, та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 у період з 27 червня 1978 року по 22 липня 1981 року та з 01 серпня 1994 року по 03 листопада 2008 року, перебувала у трудових відносинах з відповідачем, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки.

Згідно запису у трудовій книжці ОСОБА_1 , звільнено з підприємства 03 листопада 2008 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст.38 КЗпП України, наказ №994 від 03 листопада 2008 року.

Відповідно довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 460 від 14 червня 2022 року, за період вересень - жовтень 2008 року: середньогодинна заробітна плата позивача становила 8,88 гривень, а середньомісячна 1 598, 32 гривень. (а.с.10)

Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі, залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: 20 і більше років тримісячної середньої заробітної плати працівника. (а.с. 12-13)

Звертаючись до суду з позовом у жовтні 2022 року, ОСОБА_1 посилалась на те, що при звільненні їй не була виплачена вихідна допомога, що передбачена умовами Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки (далі Галузева Угода) і про порушення свого права вона дізналася лише у липні 2022 році, при звільненні їй була виплачена вихідна допомога у зв`язку з виходом на пенсію лише в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати 1 595,74 гривень, у зв`язку з чим, відповідач зобов`язаний доплатити їй вихідну допомогу, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03.11.2008 року по 03.11.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ ПівнГЗК» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для задоволення позову, оскільки ПрАТ «ПівнГЗК» участі у колективних переговорах з укладання Галузевої угоди та підписанні угоди не брало, членом організацій роботодавців, що брали участь у колективних переговорах та підписанні Галузевої угоди не було, доручення вести переговори та укладати колективні угоди жодному зі спільних представницьких органів роботодавців, які підписали Галузеву угоду, відповідач не надавав, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що умови Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки не розповсюджують свою дію на ПрАТ «ПівнГЗК».

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно ст. 15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

Положеннями ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Статтею 9 цього ж Закону передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України, незалежно від форм власності, а також у частині, обумовленій окремими пунктами, - на пенсіонерів, які оформили пенсію на цих підприємствах, інвалідів праці та сім`ї працівників, загиблих на виробництві (п.1.4).

Відповідно п.1.11 Угоди, вона набуває чинності з дня її підписання і діє до укладення нової угоди.

Пунктом 6.1 розділу VI «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» зазначеної Угоди на 2007-20084 роки, передбачено виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу роботи на підприємстві, але не менше при стажі від 15 до 20 років двомісячної середньої заробітної плати.

Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено наступне.

Як видно з тексту Галузевої угоди п.1.1. її укладено між власниками (роботодавцями) підприємств, установ, організацій галузі, їх уповноваженими представниками або органами в особі Міністерства промислової політики України, Фондом державного майна України, Федерації металургів України, господарських об`єднань, з однієї сторони (далі - Сторона власників), та Профспілкою трудящих металургійної і гірничодобувної промисловості України (далі - ПМГУ) в особі її Центрального комітету ПМГУ(далі - Сторона профспілки), з другої сторони.

Від сторони власників угоду підписано Міністром промислової політики України, Головою Фонду держмайна, Головою ради Всеукраїнського об`єднання обласних організацій роботодавців підприємств металургійного комплексу, Федерації металургів України, Генеральним директором ТОВ «Метінвест Холдинг», Повноважним представником групи підприємств, що виробляють металопродукцію.

У 2006 році Північний ГЗК увійшов до складу Групи Метінвест, що здійснює стратегічне управління гірничо-металургійним бізнесом Групи СКМ. Керуючою компанією Групи Метінвест є ТОВ «Метінвест Холдінг».

Одним із підписантів Галузевої угоди на 2007 - 2008 роки був Генеральний директор ТОВ «Метінвест Холдинг» до складу якої входив ПрАТ «Північний ГЗК», тому її умови розповсюджуються на ПрАТ «Північний ГЗК» і застосовуються до врегулювання даних спірних правовідносин між сторонами у справі.

Отже, дія вказаної Галузевої угоди є обов`язковою для підприємств, які входять до структури ТОВ «Метінвест Холдинг», як то Північний гірничо-збагачувальний комбінат та Центральний гірничо-збагачувальний комбінат (постанова Верховного суду у справі 215/1270/17 від 26 лютого 2020 року).

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що на ОСОБА_1 розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та їй при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі 2 середньомісячних заробітних плат. Оскільки при звільненні, їй була виплачена вихідна допомога в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, що підтверджується роздруківкою табуляграми (а.с. 11), позивачка має право на стягнення на її користь з відповідача недоплаченої вихідної допомоги в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, що становить 1 598,32 гривень.

Крім того, під час розгляду справи встановлено, що станом на день звільнення позивачки із займаної посади 03 листопада 2008 року, відповідач ПрАТ «ПінГЗК» не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не доплатив вихідну допомога в розмірі однієї середньомісячної заробітної плати, що становить 1 598, 32 гривень.

Відповідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження №11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно ст. 117 КЗпП України, в редакції станом на день звільнення позивача, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно ст. 117 КЗпП України, в редакції Закону №2352-IX від 01 липня 2022 року, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Позивачка ОСОБА_1 звільнена 03 листопада 2008 року.

Приписи статті 117 КЗпП України, у редакції до 01 липня 2022 року, не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком.

При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01 липня 2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.

Отже, даний Закон України містить норми прямої дії та поширює свою дію на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19 липня 2022 року.

Відповідно ч.1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акту полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акту не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.

Таким чином, період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідної затримки розрахунку.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність у ОСОБА_1 права на стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада 2008 року по 03 листопада 2013 року, тобто в межах заявлених позовних вимог, що узгоджується з ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України.

Середньоденна заробітна плата позивача становить 8,88 гривень, що не оспорюється сторонами.

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 листопада 2008 року по 03 листопада 2013 року складає 78 633,90 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 1230 дні х 63,93 гривень.

При цьому, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

У постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, і дійшла висновку, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Велика Палата Верховного Суду також відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України.

Перевіряючи наявність підстав для зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, колегія суддів встановила наступне:

обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості (розмір заборгованості встановлено судовим рішенням);

дії відповідача щодо її не виплати (при звільненні позивача із займаної посади, роботодавець ПрАТ «ПвнГЗК» не виплатив в повному обсязі вихідну допомога в розмірі двох середньомісячних заробітних плат взагалі заперечуючи наявність у позивача такого права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанції);

позивач звернулася до суду з цим позовом у жовтні 2022 року (зі слів позивача про наявність заборгованості вона довідалася лише у липні 2022 року, й такі твердженні не спростовано відповідачем).

Таким чином, колегією суддів апеляційного суду не встановлено в діях позивача ОСОБА_1 свідомого тривалого самоусунення від захисту своїх порушених прав, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні збільшився через неправомірну бездіяльність позивача.

При цьому, саме на роботодавця нормами КЗпП України покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних їм сум у день звільнення.

Після звернення позивачки ОСОБА_1 до суду з вимогами щодо стягнення з ПрАТ «ПівнГЗК» на її користь одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач проти задоволення заявлених вимог заперечував, у добровільному порядку врегулювати спір не намагався, що свідчить про його небажання відновлювати порушене право позивача та взагалі невизнання ним факту порушення трудового законодавства по відношенню до позивача ОСОБА_1 .

На підставі вищевикладеного, колегією суддів апеляційного суду не встановлено підстав для зменшення розміру середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні позивача ОСОБА_1 , адже визначений нею розмір середнього заробітку в сумі 78 633, 90 гривень, враховуючи поведінку сторін у даній ситуації та конкретні обставини справи, є справедливим та відповідає принципу розумності судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 376 ЦПК України скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992,40 гривень у відшкодування судових витрат за розгляд справи в сумі першої інстанції. Крім того, з відповідача на користь позивачки ОСОБА_1 підлягає стягненню у відшкодування витрат по сплаті судового збору в суді апеляційної інстанції в сумі 1488,60 гривень.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 березня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення одноразової допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 недоплачену одноразову допомогу при звільненні в розмірі 1 598,32 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 78 633, 90 гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» судовий збір в сумі 992, 40 гривень на користь держави.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в сумі 1488, 60 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста