ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/5140/24

Головуючий у першій інстанції Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1081/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

скаржник: ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження: державний виконавець Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

стягувачі: Акціонерне товариство «Сенс Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) органу примусового виконання,

У С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою, в якій просила визнати неправомірною постанову державного виконавця Деснянського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 07 жовтня 2013 року про відкриття виконавчого провадження № 40046198 з виконання виконавчого листа № 6-246, виданого 13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Альфа Банк» заборгованості за кредитним договором.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що 23 квітня 2009 року постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного у скарзі виконавчого листа, а 22 вересня 2011 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». 07 жовтня 2013 року державним виконавцем вдруге відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом, а 19 червня 2014 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Указувала, що державний виконавець, винісши 07 жовтня 2013 року постанову про відкриття виконавчого провадження, порушив вимоги п. 2 ч. 1 ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження». Вважала, що оскільки 22 вересня 2011 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону, ураховуючи переривання строків пред`явлення його до виконання та вимоги п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону, строк для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання завершився 23 вересня 2012 року. Отже, отримавши 03 жовтня 2013 року виконавчий лист, виконавець мав винести постанову про відмову у його прийнятті до виконання.

Зазначала, що про існування оскаржуваної постанови дізналася з інформації органу ДВС, наданої 03 червня 2024 року на запит її адвоката. Підставою цього звернення стала наявність в Єдиному державному реєстрі обтяжень нерухомого майна арешту на все належне заявниці майно. Наголошувала, що жодних листів за наслідками вчинення державним виконавцем відповідних виконавчих дій не отримувала.

Ухвалою Новозаводського районного суду від 27 червня 2024 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії/бездіяльність органу примусового виконання відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування матеріальних та процесуальних норм, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу та постановити нове рішення, яким визнати постанову державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2013 року неправомірною.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що при винесенні відповідних документів державний виконавець мав керуватися тією редакцію ЗУ «Про виконавче провадження», яка діяла на час винесення кожної постанови. За приписами ч. 5 ст. 47 Закону повернення виконавчого документа з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляло стягувача права повторно пред`явити документ до виконання протягом встановлених п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону строків, зокрема, одного року з наступного дня після набрання судовим рішенням законної сили. При винесенні 07 жовтня 2013 роки постанови про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем такі вимоги не дотримані.

Представник скаржниці адвокат Горлатий О.В. зазначає, що в силу приписів ст. 22 Закону, в редакції, чинній на дату повернення виконавчого документу 22 вересня 2011 року, строк пред`явлення виконавчого документа до виконання залежав від дати повернення такого документа стягувачу. З урахуванням переривання строків для пред`явлення виконавчого документа для виконання строк для повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа № 6-246 закінчився 23 вересня 2012 року, отже державний виконавець зобов`язаний був відмовити у прийнятті виконавчого документа.

Звертає увагу на те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення помилково застосовано старі (змінені) положення п. 2 ч. 1 ст. 22 Закону, які діяли в 2009 році, до правовідносин, що мали місце в 2011 та 2013 роках, наслідком чого стало незастосування судом норм матеріального права, чинних як станом на 22 вересня 2011 року, так і станом на 03 жовтня 2013 року. Посилався на те, що у відзиві на скаргу орган ДВС не навів аргументів на спростування доводів скаржниці щодо правильності обрахування строків пред`явлення до виконання виконавчого листа № 6-246. Наведене, на думку скаржниці, свідчить про те, що районний суд перебрав на себе обов`язки сторін у справі щодо доказування, порушивши принцип змагальності.

У наданому відзиві представник Деснянського ВДВС у м. Києві, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить відмовити у її задоволенні у повному обсязі. Доводи відзиву зводяться до того, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 6-246 від 13 березня 2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» коштів у розмірі 595 367,11 грн. Інформація про сплату боргу, виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій в межах виконавчого провадження, відсутня.

Державний виконавець зазначає, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим (не припиняється), отже і арешт у цьому провадженні не знімається (постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22).

Наголошує на тому, що всі виконавчі дії у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів державним виконавцем проводилися відповідно до вимог ЗУ «Про виконавче провадження».

Заінтересованими особами АТ «Сенс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника заявниці, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін, враховуюче наступне.

Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у цьому випадку строк пред`явлення виконавчого документу поновлено після винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документу без виконання, а винесення 07 жовтня 2013 року державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 6-246 відбулось з дотриманням строків, передбачених ст. 21 ЗУ «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та видачі виконавчого листа).

Суд указав, що скаржницею належними доказами не доведено невідповідність дій державного виконавця нормам діючого закону під час відкриття 07 жовтня 2013 року виконавчого провадження,

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що на виконанні у Деснянському відділі ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебувало виконавче провадження № 12549250 з примусового виконання виконавчого листа № 6-246, виданого 13 березня 2009 року Новозаводським районним судом м. Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 595 367 грн.

23 квітня 2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (з накладенням арешту на майно боржника). 22 вересня 2011 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 7 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

03 жовтня 2013 року виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Альфа-Банк» надійшов до відділу повторно, і 07 жовтня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 40046198. 19 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Цього ж дня постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Станом на 03 червня 2024 року вищевказаний виконавчий документ зареєстрованим у відділі не значиться та на виконанні не перебуває.

Наведені обставини зазначені в листі начальника Деснянського ВДВС у м. Києві від 03 червня 2024 року, в якому наявна інформація про неможливість надання матеріалів виконавчого провадження через те, що згідно з Правилами ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями строк зберігання виконавчих документів становить 3 роки (а.с. 8-9).

Звернувшись зі скаргою на дії органу примусового виконання, ОСОБА_1 зазначала про відсутність у державного виконавця підстав для винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2013 року у зв`язку із закінченням строку пред`явлення виконавчого листа № 6-246 до примусового виконання, який відповідно до положень ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час винесення оскаржуваної постанови, становив один рік.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства (п. 9 ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (ч. 1 ст. 431 ЦПК України).

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

На момент ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Альфа-Банк» боргу в сумі 595 367,11 грн, видачі виконавчого листа № 6-246 на виконання цього рішення та винесення державним виконавцем постанов про відкриття виконавчого провадження та повернення виконавчого документа діяв ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV (далі Закон № 606-ХІV).

Відповідно до ст. 21 Закону № 606-ХІV (у редакції, чинній на час набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та видачі виконавчого листа) виконавчі листи можуть бути пред`явлені до виконання протягом трьох років з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 19 цього Закону (у редакції, чинній на час набрання рішенням суду першої інстанції законної сили та видачі виконавчого листа) у виконавчому документі повинно бути зазначено строк пред`явлення виконавчого документа до виконання.

Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про виконавче провадження" та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» від 4 листопада 2010 року № 2677-VІ внесено зміни до ЗУ «Про виконавче провадження». Наведений закон викладено в новій редакції, зокрема у ст. 22 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Закон № 2677-VІ містив розділ ІІ «Прикінцеві і перехідні положення», у якому визначено, в тому числі те, що цей закон набуває чинності через 90 днів з дня його опублікування (п. 1 «Прикінцевих та перехідних положень»), а також те, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі (п. 4 «Прикінцевих та перехідних положень»).

За змістом ст. 23 Закону № 606-ХІV (в редакції, чинній на час винесення постанови про повернення виконавчого документа від 22 вересня 2011 року) строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються: 1) пред`явленням виконавчого документа до виконання; 2) частковим виконанням рішення боржником; 3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення. Після переривання строку пред`явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2013 року) державний виконавець відмовляє у прийнятті до провадження виконавчого документа, строк пред`явлення для примусового виконання якого закінчився, про що виносить відповідну постанову. Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Аналізуючи наведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження від 07 жовтня 2013 року відповідали положенням ЗУ «Про виконавче провадження».

За матеріалами справи встановлено, що на час видачі Новозаводським районним судом м. Чернігова 13 березня 2009 року виконавчого листа № 6-246 про стягнення з ОСОБА_1 боргу у сумі 595 367,11 грн строк пред`явлення виконавчого документа до виконання відповідно до ст. 21 Закону № 606-XIV становив три роки. 23 квітня 2009 року відкрито виконавче провадження. Отже встановлений законом строк у 3 роки для пред`явлення виконавчого документа до виконання було перервано його поданням стягувачем до ДВС.

Підставою винесення 22 вересня 2011 року постанови про повернення виконавчого документу стягувачу державний виконавець визначив п. 7 ч. 1 ст. 47 Закону № 606-XIV (у редакції, чинній на час винесення даної постанови), зокрема, у зв`язку з тим, що боржник-фізична особа чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не були виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

З огляду на п. 4 «Прикінцевих і перехідних положень» ЗУ № 2677-VІ, за якими виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі, та, зважаючи на те, що виконавчий лист № 6-246 повернуто стягувачу у зв`язку з неможливістю виконати рішення суду і строк пред`явлення виконавчого документа до виконання необхідно встановлювати з дня його повернення, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що у даному випадку трирічний строк пред`явлення виконавчого листа почав відліковуватися з дати його повернення з 22 вересня 2011 року. Отже, дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження повністю відповідали вимогам наведених вище нормативних актів, якими врегульовано порядок і строк пред`явлення виконавчих документів до виконання.

Колегія суддів виходить з того, що, звернувшись повторно у жовтні 2013 року із заявою про примусове виконання виконавчого листа № 6-246, стягувач дотримався визначеного у виконавчому документі трирічного строку для його пред`явлення, у зв`язку чим доводи апеляційної скарги про недотримання цього строку є безпідставними і не беруться до уваги апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні скаржницею положень правових норм.

Беручи до уваги наведене у сукупності, апеляційний суд приходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії органу примусового виконання. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 27 червня 2024 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.І. Онищенко