Номер провадження: 22-ц/813/5720/24
Справа № 182/6144/23
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 травня 2024 року про передачу за підсудністю цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_3 звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про розірвання спадкового договору.

Суддею Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області Кобеляцької-Шахової І.О., у провадження якої була розподілена вказана справа, після отримання відомостей про наявність реєстрації місця проживання відповідачки у АДРЕСА_1 , 11.01.2024 року була винесена ухвала про передачу цивільної справі у порядку загального правила підсудності спорів ( ч. 1 ст. 27 ЦПК України) за місцем зареєстрованого місця проживання відповідача до Київського районного суду м. Одеси.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2024 року було визначено головуючого суддю Луняченко В.О.

Враховуючи, що спори про підсудність у відповідності до вимог ст. 32 ЦПК України не допускаються, ухвалою від 01.04.2024 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін у судове засідання на 06.05.2024 року.

Водночас судом було задоволено клопотання позивача та витребувана у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігунова С.О. копія договору довічного утримання від 11.04.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також документи, які стали підставою його укладення.

23.04.2024 року до суду надійшла відповідь на ухвалу суду і надана копія договору довічного утримання.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 06 травня 2024 року передано цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання від 11.04.2016, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за територіальної підсудністю до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 травня 2024 року скасувати та направити справу до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Київський районний суд м. Одеси помилково прийшов до висновку, що предметом дослідження данної справи є не визначене помилково у позові розірвання спадкового договору, а розірвання договору довічного утримання від 11.04.2016 року, укладеного між ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , згідно умов якого, відчужував передала у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , у відповідності до вимог ст. 334 ЦК України (пункти 1 та 9 Договору), що відповідає вимогам ст. ст. 744 та 748 ЦК України, якими врегульовані питання саме укладення договору довічного утримання. Але відповідно до 5 пункту Договору від 11.04.2016 року, відповідач забов`язується довічно повністю утримувати ОСОБА_3 , забезпечуюси її трьохразовим харчуванням, одягом, ліками, доглядом, необхідною допомогою та забезпечити її житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у відчужуваній квартирі. Таким чином, предметом договору є не саме нерухоме майно, а договірні відносини між сторонами та сам догляд за ОСОБА_3 , а відчужене нерухоме майно є тільки винагородою за виконання договору.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої ст.353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскаржувана ухвала суду першої інстанції у цій справі входить до переліку ухвал, які розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України).

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Передаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання від 11.04.2016 до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, Київський районний суд м. Одеси виходив з того, що спір щодо розірвання договору довічного утримання стосується зміни правового статусу ( права власності ) на об`єкт нерухомості квартиру АДРЕСА_3 ( згідно умов договору право власності перейшло у момент укладення на відповідачку, а у випадку задоволення позову право власності повертається позивачці ), суд вважає що належним ( встановленим законом ) судом який має право розгляду цю справи у порядку виключної підсудності є Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у територіальної підсудності якого знаходиться вказане нерухоме майно.

Колегія суддів не зовсім погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.

У ч. 16 ст. 28 ЦПК України передбачено, що позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої ст. 30 ЦПК України.

Частина 1 ст. 30 ЦПК України передбачає, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключна підсудність - це підсудність коли справа (вимоги) підлягає розгляду в певному суді, який визначений у ст. 30 ЦПК України.

Стаття 30 ЦПК України не містить вичерпного переліку справ, місце розгляду яких визначається за правилами виключної підсудності.

Правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, тобто, правила виключної підсудності застосовуються до будь-яких позовів: пов`язаних з правом особи на нерухоме майно (виникнення, зміною, припиненням); про недійсність договорів щодо такого майна та застосування наслідків недійсності договору; з приводу невиконання умов договору, предметом якого є нерухоме майно; з приводу звернення стягнення на нерухоме майно; про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (якщо в складі спадщини є нерухоме майно).

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їхнього знецінення та зміни їхнього призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно: про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна . що є спільній часткові власності, та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. (постанова Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 296/1657/18).

Згідно п. 41 Постанови № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним, і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.

Пунктом 42 Постанови передбачено, що виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання спадкового договору, в прохальній частині якого просить:

- спадковий договір від 11.04.2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О., зареєстрований в реєстрі за № 248, - розірвати;

- скасувати заборону відчуження зазначеного в договорі майна на квартиру АДРЕСА_3 , накладену 11.04.2016 року приватним приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мігуновим С.О., зареєстрований в реєстрі за №248.

В додатках до апеляційної скарги, додано договір довічного утримання від 11.04.2016 року.

Пункт 1 вищевказаного договору, передбачає, що відчужував передала у власніть набувачеві, а набувач прийняв від відчужувача у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати утриманням та доглядом довічно ОСОБА_3 , на умовах встановлених цим договором.

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, що виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення з приводу нерухомого майна необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном.

Так як документально підтверджено, що оскаружується договір довічного утримання, правові наслідки розірвання якого, у звязку з неналежним виконанням обовязків набувачем визначено статтею 756 ЦК України. Так, у разі розірвання довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передано.

Таким чином, позов про розірвання договору довічного утримання за яким відчужував передав набувачеві у власність нерухоме майно є спором виключної підсудності, оскільки спір як про укладення так і про розірвання договору довічного утримання в будь-якому випадку є спором з приводу нерухомого майна.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що наведені вище обставини свідчать про те, що спір опосередковано виник з приводу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_3 , і тому дійсно регулюється правилами виключної підсудності.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України справа, прийнята судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому суду, за винятком випадків, коли внаслідок змін у складі відповідачів справа належить до виключної підсудності.

У справі, яка переглядається, Київський районний суд м. Одеси прийняв справу після передачі йому цієї справи Нікопольським міськрайонним судом Дніпропетровської області.

При цьому після прийняття справи Київським районним судом до свого провадження, зміни у складі відповідачів, що викликали необхідність передачі справи за правилами виключної підсудності в розумінні ч. 2 ст. 31 ЦПК України, не відбулись.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються.

Як вже зазначалось, до Київського районного суду м. Одеси справу в порядку загальної підсудності (за зареєстрованим місцем проживання відповідача) передано ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, яка в апеляційному порядку не оскаржена.

З таких обставин перевага віддається положенням процесуального законодавства щодо неможливості спору між судами про підсудність.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для передачі справи за підсудністю справи до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 06 травня 2024 скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання договору довічного утримання направити до Київського районного суду м. Одеси для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова