Справа № 509/5692/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року. Суддя Овідіопольського районного суду Одеської області Панасенко Є.М., розглянувши в письмовому провадженні в приміщенні суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви

ВСТАНОВИВ:

До Овідіопольського районного суду Одеської області надійшла заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви.

У заяві ОСОБА_1 вказує, що на сьогоднішній день має намір звертатися до суду та готує позовні матеріали для направлення до суду позовної заяви до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання недійсним договору дарування, визнання права власності та про усунення перешкод у користування власністю та житлом, з наступними позовними вимогами:

визнати спільним сумісним майном нашого з ОСОБА_2 подружжя, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, кадастровий номер: :01:003:0081, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0081, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 05.07.2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю., зареєстрований за №1739;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за позивачем право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0081, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 ;

зобов`язати ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , та земельною ділянкою, кадастровий номер: :01:003:0081, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Предметом спору є правовідносини, що виникли відносно спірного майна: житлового будинку та земельної ділянки, які уже раз незаконно були відчуженні відповідачем, і у заявника є всі об`єктивні та реальні підстави вважати, що і в подальшому з метою ухилення виконання рішення суду, відповідачі намагатимуться здійснити відчуження вказаного майна на третіх осіб, що може ускладнити або унеможливити виконання рішення в майбутньому, а тому просить суд забезпечити позов до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на спірні житловий будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

Також в заяві зазначає, що з травня 2021 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 .

Вказаний будинок та прибудинкова територія були у жахливому стані та потребували капітального ремонту та облагородження, у зв`язку з чим, переїхавши у будинок, ми одразу зайнялися ремонтом будинку, облаштуванням його меблями, технікою, облагородженням прибудинкової території.

14.02.2022 року між заявником та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Малиновським ВДРАЦС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що було складено відповідний актовий запис за №239.

Після переїзду у вищевказаний будинок сторони вимушені були проводити у ньому капітальний ремонт, для забезпечення належних умов для нашого проживання та проживання дітей, їх навчання та розвитку.

Заявник повністю зайнялася ремонтом будинку. Усі її кошти, заощадження, які у неї були, все було витрачено на ремонт будинку та його облаштування усім необхідним.

У вказаний період ОСОБА_2 часто хворів та вимушений був проходити лікування, у зв`язку з чим усі турботи, пов`язанні з будинком, його ремонтом та ін, відповідачем були перекладені повністю на мене.

Весь свій час, працю, знання, вміння, кошти заявник вкладала в будинок.Це єдине її та її дітей житло, іншого житла у них немає.

Як зазначено в заяві, 19.09.2024 року, перебуваючи разом із дітьми дома, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у двір ввірвалося дві особи жіночої статі, які ображаючи заявницю та дітей, здійснюючи тиск на них та погрожуючи, намагалися вигнати на вулицю, незаконно викинути з будинку, у зв`язку з чим ОСОБА_1 вимушена була викликати наряд поліції

Вказані жінки не пред`являючи жодних документів та не представляючись, повідомили, що, нібито, житло, вищевказаний будинок, відповідачем ОСОБА_4 було переоформлено на його дочку, ОСОБА_3 та «новий власник» будинку вимагає, щоб його звільнили.

Про відчуження спільного будинку ОСОБА_1 не повідомлялася та згоди на його відчуження не надавала.

З огляду на вказане, заявник зазначає, що ОСОБА_2 було формально переоформлено право власності на спірні будинок та ділянку на його дочку ОСОБА_3 , з єдиною метою - уникнення поділу спільної сумісної власності подружжя, та позбавлення мене та моїх дітей житла.

Оскільки вказаний будинок за час спільного, проживання із ОСОБА_2 значно збільшився у власності та відноситься до об`єктів нашої спільної сумісної власності, у ОСОБА_2 не було повноважень на його відчуження, у зв`язку з чим вважає, що договір дарування спірного майна, укладений відповідачами підлягає визнанню недійсним, тому і просить вжити заходи забезпечення позову.

Ознайомившись із доводами заяви про забезпечення позову, розглянувши матеріали справи, приходжу до такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 150ЦПК України встановлено, що позов може бути забезпечено накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Пленум Верховного Суду України "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" N 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ N 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд враховує практику Європейського суду з прав людини. Так, згідно п. 43 рішення по справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові N 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Для належної реалізації завдань цивільного судочинства слугує зокрема те, що відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковим до виконання на всій території України. Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи може буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Арешт є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.

Як слідує із матеріалів справи, заявник звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, не навів правових підстав заявляти вимоги про забезпечення позову саме шляхом накладення арешту на майно. Не надав додаткові документи та інші докази, що підтверджують необхідність забезпечення позову саме у такий спосіб.

З урахуванням вищевикладеного, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, з врахуванням роз`яснення Верховного Суду України, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог заявника про забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, ураховуючи характер та обсяг позовних вимог, суд вважає за необхідне заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково, що буде достатнім та співмірним заходом забезпечення позову відповідно до позовних вимог до вирішення справи по суті.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149-155, 157, 353, 354 ЦПК України

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подачі позовної заяви задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії направленні на відчуження в будь-який спосіб наступного майна: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер: :01:003:0081, площею 0,1 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 .

Заборонити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та/або будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо вселення будь-яких осіб у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та/або виселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , та неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог відмовити.

Міри по застосуванню зустрічного забезпечення позову судом не приймалися.

Суд роз`яснює відповідачу, що він може у відповідності до положень ч. 6 ст. 154 ЦПК України звернутися до суду із клопотанням про зустрічне забезпечення. Питання про зустрічне забезпечення вирішується судом протягом десяти днів після подання такого клопотання.

Ухвала набирає чинності з моменту її підписання суддею.

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Суддя: Є. М. Панасенко