УХВАЛА

01 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 754/5096/22

провадження № 61-10767ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Луспеника Д. Д. розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулік Вікторії Миколаївни, на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 04 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє

у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба

у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним вище позовом.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулік В. М., задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року змінено в частині стягнення витрат на правничу допомогу та визначено такі витрати в розмірі 3 000,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У липні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кулік В. М., із застосуванням засобів поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року, у змісті якої просить оскаржувані судові рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями

від 26 липня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Олійник А. С., судді, які входять до складу колегії: Ігнатенко В. М., Фаловська І. М.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 22 серпня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулік В. М., залишено без руху. Запропоновано заявникові сплатити судовий збір за подання касаційної скарги. На підтвердження сплати судового збору до Верховного Суду запропоновано надати документи, що підтверджують сплату судового збору

у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору.

Зазначено строк виконання ухвали та попереджено про наслідки її невиконання.

Копію вказаної ухвали направлено заявникові та представнику до електронних кабінетів користувачів системи «Електронний суд».

Зі змісту повідомлення про доставлення електронного листа вбачається, що документ в електронному вигляді (ухвала Верховного Суду від 22 серпня

2024 року) був доставлений користувачу ОСОБА_1 в її електронний кабінет

05 вересня 2024 року, користувачу Кулік В. М. в її електронний кабінет - 05 вересня 2024 року.

Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2024 року у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_7 , на підставі службової записки Секретаря Третьої судової палати Фаловської І. М., призначений повторний автоматизований розподіл вказаної справи.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В.

У вересні 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Кулік В. М., із застосуванням засобів поштового зв`язку, надала матеріали на усунення недоліків касаційної скарги, а саме повторно звернулася до Верховного Суду із клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Водночас, зміст та доводи вказаного клопотання є аналогічним попередньому клопотанню про звільнення від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, яке було вирішено ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2024 року.

На обґрунтування повторно поданого клопотання представник ОСОБА_1 - адвокат Кулік В. М., вказує, що суд, залишаючи без руху касаційну скаргу, дійшов помилкового висновку про відсутність повних відомостей про дохід її довірительки, оскільки, на переконання адвоката Кулік В. М., зміст доданих до касаційної скарги відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період

з 01 кварталу 2022 року по 03 квартал 2024 року, свідчить виключно про дохід заявника за 2023 рік у розмірі 17 212,38 грн, відповідно 5 % від річного доходу ОСОБА_1 складає 860,61 грн. Відсутність відомостей про розмір доходу у інший період, на переконання заявника, свідчить виключно про його відсутність, а не про відсутність відомостей щодо такого. На підтвердження зазначеного до клопотання додано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 03 кварталу 2023 року по

03 квартал 2024 року. З останніх вбачається відсутність відомостей про доходи заявника у вказаний період.

Додатково зазначає, що до касаційної скарги було додано докази на підтвердження того, що заявник ( ОСОБА_1 ) є інвалідом 3 групи, не має жодної нерухомості та транспортних засобів, що підтверджується доказами, доданими як до повторного клопотання, так і безпосередньо до касаційної скарги. Зазначає, що ОСОБА_1 після припинення підприємницької діяльності останню не веде, не перебуває на обліку як безробітна.

Крім того, вказує, що її довірителька є боржником по іншим судовим справам і на неї було накладено арешт в рамках виконання судових рішень, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, доданими до касаційної скарги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Кулік В. М., у змісті повторного клопотання про звільнення від сплати судового збору посилається на те, що предметом позову є захист сімейних та житлових прав позивача та її сина, інтереси якого ОСОБА_1 представляє як законний представник, відтак на переконання адвоката Кулік В. М., наявні підстави для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору з підстав, передбачених статтею 8 Закону України «Про судовий збір». Також зазначає, що її довірителька є інвалідом третьої групи, не має жодного доходу та постійно хворіє, а ухвалення судами попередніх інстанцій незаконних та необґрунтованих судових рішень призводить лише до нервових зривів ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене вище, представник ОСОБА_1 - адвокат Кулік В. М., просить Верховний Суд задовольнити клопотання та звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу касаційної скарги на судові рішення у вказаній справі.

Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

З аналізу статті 8 Закону України «Про судовий збір» чітко вбачається, що законодавець, застосувавши конструкцію «суд, враховуючи майновий стан сторони, може...», тим самим визначив, що питання звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору осіб, які не зазначені в статті 5 вказаного Закону, або у справах із предметом спору, не охопленим статтею 5, є правом, а не обов`язком суду, навіть за наявності однієї з умов для такого звільнення, зменшення розміру, відстрочення чи розстрочення. Аналогічний висновок викладено у змісті постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2021 року у справі № 0940/2276/18 (провадження

№ 11-336апп20).

Таким чином, для вирішення клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати суд має встановити майновий стан сторони.

Згідно із статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Водночас, на обґрунтування повторно поданого клопотання заявником не надано доказів на підтвердження реального майнового стану ОСОБА_1 .

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (рішення

у справах «Княт проти Польщі», «Єдамскі та Єдамска проти Польщі», від 26 липня 2005 року). Вирішуючи клопотання про звільнення від сплати судового збору, Верховний Суд урахував, що зазначені заявником обставини не є безумовними підставами для звільнення від його сплати, оскільки заявником не надано суду касаційної інстанції доказів на підтвердження реального майнового стану (дані про доходи за попередній календарний рік (2023), наявність рухомого і нерухомого майна, рахунків у банківських установах, тощо), який перешкоджає заявникові виконати вимоги законодавства щодо оплати поданої касаційної скарги судовим збором.

Крім того, Верховний Суд у змісті ухвали від 22 серпня 2024 року вже надавав оцінку зазначеним доводам заявника про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору за подачу касаційної скарги в зазначеній справі.

Надані заявником копії довідок на підтвердження майнового стану не містять повної інформації про дійсний майновий стан ОСОБА_1 , зокрема, про отримання чи неотримання інших видів доходу (пенсії, соціальних виплат або інших видів доходів, з яких не утримуються суми податків), що унеможливлює задоволення клопотання про звільнення його від сплати судового збору.

Зазначені в ухвалі Верховного Суду вимоги не були виконані у повному обсязі, оскільки заявник хоча і звернувся до суду із клопотанням на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху, проте не навів достатньо обґрунтованих підстав для звільнення від сплати судового збору за подачу касаційної скарги, при цьому повторно звернувся із клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не

є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція); якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнає легітимними обмеженнями встановленні державами - членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня 2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

ЄСПЛ зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Згідно частини першої статті 44 ЦПК Україна учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Станом на 01 жовтня 2024 року вимоги ухвали Верховного Суду від 22 серпня

2024 року заявником в повному обсязі не виконані, а тому суд не може вирішити питання про відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України

у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 136, 185, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6, 8 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Кулік Вікторії Миколаївни, про звільнення від сплати судового збору за подачу касаційної скарги відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулік Вікторії Миколаївни, на рішення Деснянського районного суду міста Києва

від 17 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду

від 04 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє

у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Служба

у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання недійсним договору дарування, вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д. Д. Луспеник