РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2024 року Володимир-Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Лутая А.М.,

за участю секретаря судового засідання Жолоб К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ

04.05.2023 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що вона та відповідач ОСОБА_2 07.09.2012 зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Володимир-Волинський реєстраційної служби Володимир-Волинського міськрайонного управління юстиції Волинської області, про що зроблений відповідний актовий запис №166. Від подружнього життя у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що у 2020 році, за спільні кошти подружжя, вони придбали у забудовника ЖБК «Наш городок» квартиру, загальною площею 47,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Дане майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане було у шлюбі та за спільні кошти. Так, як між ними не досягнуто добровільної згоди щодо поділу вищевказаного майна, вважає, що виділення частки із спільної сумісної власності вищевказаного майна є неможливим, тому вона змушена звернутися до суду щодо поділу майна подружжя.

Просить суд, в порядку поділу майна подружжя, визнати квартиру, загальною площею 47,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , здійснити поділ вказаної квартири та, визнати за нею право власності на 1/2 частки цієї квартири.

Ухвалою суду від 02.08.2023 вказана позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначене підготовче засідання.

Ухвалою суду від 25.09.2023 підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до розгляду по суті.

12.10.2023 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, в якому він зазначив, що не визнає позовні вимоги заявлені позивачем, оскільки спірна квартира була придбана за його особисті кошти, які були отримані як одноразова грошова допомога інваліду 3 групи внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.

11.12.2023 представник позивача подав до суду заперечення на відзив відповідача, в яких просив задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві.

17.01.2024 відповідачем подано до суду заяву про визнання позову. У вказаній заяві ОСОБА_2 просить визнати за позивачем право власності на частки однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , а також вирішити питання щодо компенсації ОСОБА_1 50% сплаченого судового збору при поданні позову на підставі Закону України «Про судовий збір».

Позивач та її представник у судове засідання не з`явились, однак представником позивача було подано до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явились, однак від представника відповідача також надійшла заява з проханням розгляд справи проводити за їх участі, позовні вимоги визнає.

Враховуючи те, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з ч.2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалося.

Суд, оцінивши наявні у справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що сторони з 07.09.2012 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.07.2023, що міститься в матеріалах справи.

Згідно відомостей з ЄДРСР дане судове рішення набрало законної сили 22.08.2023.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 07.09.2012 по 22.08.2023.

Судом також встановлено, що 29.05.2020 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 47,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Про дану обставину свідчить відповідна інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 210992978 від 02.06.2020.

Ринкова вартість вказаної квартири станом на 08.12.2023 становить 143 761,00 грн, що підтверджується висновком про вартість об`єкта оцінки, складеним ФОП ОСОБА_4 .

У своєму позові позивач ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з відповідачем ОСОБА_2 шлюбу було набуте останнім у власність, шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частку квартири.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між ними існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого.

Відповідачем у заяві про визнання позову не заперечувалася та обставина, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі на час придбання спірного майна та, що вказане майно придбано за спільні кошти подружжя.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України манно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Отже, суд вважає доведеним, що на квартиру АДРЕСА_2 поширюється режим права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , частки яких є рівними.

Таким чином, вищевказане майно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, а тому є усі передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частку спірної квартири.

При цьому, суд, у відповідності до вимог 206 ЦПК України, приймає до уваги визнання позову відповідачем та вважає, що таке визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За наведених обставин, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Отже, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. Інша частина витрат позивача підлягає стягненню з відповідача.

Крім того, як було зазначено вище, ринкова вартість спірної квартири становить 143 761,00 грн, а тому розмір судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір» повинен складати 1437,61 грн.

Оскільки при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір лише у розмірі 1073,60 грн, суд вважає необхідним стягнути з відповідача в користь держави різницю в розмірі 364,01 грн.

Керуючись ст.ст. 12,81,89,141,263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити.

Визнати квартиру загальною площею 47,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частки квартири загальною площею 47,7 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок.

Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету України 536 (п`ятсот тридцять шість) гривень 80 копійок судового збору, сплаченого нею при подачі позову згідно квитанції № 5 від 04.05.2023, виданої ТВБВ 10002/0104 АТ «Ощадбанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 364 (триста шістдесят чотири) гривні 01 копійка.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 24.01.2024.

Інформація щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Головуючий А.М.Лутай