Провадження № 2/760/6610/24
Справа № 760/5109/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року м. Київ

Солом`янський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Зуєвич Л.Л., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (участі) учасників справи (в письмовому провадженні) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 /далі - ОСОБА_2 / ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ; адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ; адреса нерухомого майна: АДРЕСА_3 ), про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

29.02.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом позивача, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача 2 818,00 доларів США основного боргу, 122,00 доларів США - 3% річних, а також 1 211,20 грн судового збору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.03.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 05.03.2024.

Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Остання відповідь на такі запити надійшла до суду 15.04.2024.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 15.04.2024 позовну заяву прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмове провадження).

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/).

Доводи позову

В обґрунтування позовних вимог вказується, що 18.07.2020 між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_4 .

Зазначається, що договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Мартиренко А.І. Київського міського нотаріального округу та внесено в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно за № 102.

Як стверджується у позові, в забезпечення укладеного попереднього договору, який посвідчено нотаріально, відповідач сплатила позивачці 7 500 доларів США.

У позові зауважується, що 18.07.2020, в день укладення договору сторони в договорі змінили в письмовому вигляді порядок повного розрахунку по укладеному договору та відповідач власноручно написала розписку, у відповідності до якої вона зобов`язалась сплачувати на картковий рахунок позивача щомісяця до 18.07.2022 по 270,83 доларів США, на загальну суму 6 500 доларів США.

Зі слів позивача, зобов`язання по вказаній розписці відповідач виконувала до 11.09.2021 на загальну суму 3 682 наступними платежами: 09.08.2020 року - 7 375,00 грн, 11.09.2020 - 7 380,00 грн, 10.10.2020 - 7 380,00 грн, 10.11.20 - 7 375,00 грн, 28.12.2020 -7 375,00 грн, 09.01.2021 - 7 375,00 грн, 10.02.2021 - 7 375,00 грн, 10.03.2021 - 7 375,00 грн, 29.04.2021 - 3 000,00 грн, 10.05.2021 - 7 375,00 грн, 24.05.2021 - 4 375,00 грн, 12.06.2021 - 7 300,00 грн, 13.07.2021 - 7 300,00 грн, 11.09.2021 - 7 000,00 грн.

У позові наголошується, що станом на вересень 2021 року сума сплачена по розписці складає 3 682 доларів США по курсу Нацбанку на момент оплати.

Позивач стверджує, що з вересня 2021 року відповідач припинила внесення на її рахунок коштів і станом на лютий 2024 року борг складає 2 818 доларів США.

У позові звертається увага на те, що позивач передала відповідачу продану нею частку у квартирі, а відповідач прийняла у власність цю частку квартиру, частково виконала умови договору.

При цьому, вказується, що передача майна, а саме частки в квартирі відбулась без повної оплати вартості, за оговореною умовою розстрочки платежу, що відображено в письмовому виді, у вигляді власноручно написаної відповідачем розписки.

Таким чином, позивач вважає, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 2 818 доларів США та 3% річних в розмірі 122 доларів США.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив на позовну заяву не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

За змістом відповіді Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації ДМС України, відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 14.03.2015 по т.ч., зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 34).

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд направляв на відому адресу реєстрації відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а лист повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 43).

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23).

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Вживаючи всіх залежних від суду заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, суд направляв відповідачу ухвалу про відкриття провадження у справі на адресу знаходження нерухомого майна, з якої вона була повернута відділом поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 42).

Крім того, 11.09.2024 суд зробив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 44; https://sl.ki.court.gov.ua/sud2609/gromadyanam/111/1664439/).

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Однак процесуальне законодавство не визначає наслідків невручення повістки-повідомлення з причин закінчення строку зберігання. В т.ч. жодними законами чи підзаконними актами не передбачено, скільки разів суд має перенаправляти кореспонденцію на єдину відому (офіційну) адресу, з якої вона повертається без вручення, для того щоб особа вважалась такою, що повідомлена.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим суду місцем реєстрації, а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Разом з тим, як зазначено у постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 905/2382/17 відсутність відзиву на позов не є визнанням позовних вимог та не означає доведеність позовних вимог.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 07.07.2020 між ОСОБА_3 , від імені ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Мартиненко А.І., зареєстрований в реєстрі за № 58 (а.с. 13-14).

Відповідно до п. 1.1 попереднього договору, предметом договору є укладення в майбутньому договору купівлі-продажу 1/2 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_5 (а.с. 13).

Згідно з п. 2.1 попереднього договору сторони домовились укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше 15:00,01.07.2020, за ціною 14 000 доларів США, згідно курсу Національного банку України станом на дату посвідчення основного договору (а.с. 13).

У п. 2.2 попереднього договору сторони погодили, що при підписанні цього договору Покупець передала, а Продавець отримала забезпечувальний платіж в розмірі 204 425 грн, що за курсом Національного банку України (27.23) станом на 07.04.2020 становить 7 500 доларів США (а.с. 13).

Вбачається, що 18.07.2020 між ОСОБА_1 (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири (а.с. 10-12), відповідно до умов якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність від продавця 1/2 частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_5 і сплачує за вказану квартиру, обговорену грошову суму згідно умов цього договору.

Такий договір посвідчено приватним нотаріусом Мартиненко А.І. та зареєстровано в реєстрі за № 102.

У пункті 3 такого Договору сторони погодили, що: «Продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 479 939 (чотириста сімдесят дев`ять тисяч дев`ятсот тридцять дев`ять) гривень 50 копійок, що на день укладення цього договору, за домовленістю сторін є еквівалентним 14 000 (чотирнадцяти тисячам) доларі США, за курсом встановленим сторонами, який становить 34 гривні 28 коп. за 1 долар США які перераховані покупцем продавцю в повному обсязі до посвідчення цього договору відповідно до вимог постанови Правління НБУ від 29.12.2017 року № 148 "Про затвердження Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні", в тому числі з урахуванням забезпечувального платежу, переданого покупцем продавцю відповідно до умов попереднього договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко А.І. 07 квітня 2020 року, зареєстрованого в реєстрі за № 58. Вказану вартість квартири визначено сторонами за взаємним погодженням, за відсутності примусу як будь-якої із сторін, так і з боку третіх осіб, а також збігу будь-яких важких обставин. Підписами під цим договором ми, продавець та покупцем підтверджуємо про повний розрахунок між нами та про відсутність матеріальних та інших претензій один одного. Зазначену в цьому договорі ціну відчуження квартири ми, продавець та покупець, вважаємо вигідною для себе, її розмір не пов`язаний зі збігом якихось важкої для нас обставин і повністю нас задовольняє».

У п. 16 зазначеного Договору сторони домовились, що: «Спори між сторонами, що випливають із цього Договору, в тому числі і спори, стосуються його тлумачення, визнання недійсним чи невиконання умов, вирішуються судовому порядку. Зміни до договору вносяться шляхом укладання додаткового договору з дотриманням вимог чинного законодавства, підписуються сторонами та посвідчуються нотаріально за рахунок сторін договору.»

За змістом наявної в матеріалах справах незасвідченої копії розписки від 18.07.2020 за підписом ОСОБА_2 (а.с. 8), викладено наступне:

«Я ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 (паспорт копію прикріпляю) зобов`язуюсь сплатити 6 500 дол. за курсом Національного банку України (27.23) ОСОБА_1 до 18.07.2022 р, частинами з щомісячною виплатою на карту НОМЕР_3 з 1 по 10 число по 270,83 дол. за що отримуватиму квитанцію за оплачений платіж.».

До позовної заяви також долучено копії: паспорту ОСОБА_2 (а.с. 9); паспорту ОСОБА_1 (а.с. 15); картки платника податків ОСОБА_1 (а.с. 16); витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 (а.с. 17).

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 27.02.2024 у справі № 916/2239/22:

«7.6. Приписами частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

7.7. Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

7.8. Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

7.9. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами».

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормами ст.ст. 655, 657 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов`язується оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.

Відповідно до ч. 1 ст. 694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч. 3 ст. 653 ЦК України).

Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (ч. 4 ст. 654 ЦК України).

При цьому, суд бере до уваги, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципу тлумачення favor contractus (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.09.2020 у справі № 916/667/18 (провадження № 12-145гс19) викладено правову позицію за змістом якої положення договору про те, що сторона договору отримала належні їй платежі до підписання договору, свідчить про те, що сторони домовилися вважати сплату коштів, здійснену раніше за відсутності правових підстав, виконанням укладеного договору стороною, яка за цим договором мала сплатити гроші (п. 7.35 постанови); включення в договір купівлі-продажу положення про одержання однією стороною від іншої грошових коштів, у тому числі до підписання договору, є звичайною діловою практикою, зокрема при укладенні договорів фізичними особами, і така практика не суперечила закону (п. 7.36 постанови).

Судом встановлено, що 07.07.2020 між сторонами у справі було укладено попередній договір купівлі-продажу 1/2 частки квартири, зі змісту якого вбачається, що відповідач сплатила частину вартості квартири у сумі 7 500 доларів США.

За змістом п. 3 основного договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 18.07.2020 вбачається, що сторони погодили, що грошові кошти за таким договором перераховані покупцем продавцю в повному обсязі до посвідчення цього договору, підписами під цим договором сторони підтвердили повний розрахунок між ними та відсутність матеріальних та інших претензій один одного.

Наявна в матеріалах справи копія розписи ОСОБА_2 від 18.07.2020 з урахуванням приписів ч. 1 ст. 651, ч. 3 ст. 653, ч. 4 ст. 654 ЦК України та п. 16 договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 18.07.2020, не є доказом внесення змін до договору купівлі-продажу 1/2 частки квартири від 18.07.2020, оскільки є односторонньо складеним нотаріально не завіреним документом, який не містить посилань на відповідний договір.

Частинами 3, 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Разом з тим, враховується, що за змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

Натомість у справі, що є предметом розгляду позивачем належними, допустимими та достовірними доказами не доведено наявність у відповідача заборгованості перед ним.

У зв`язку з зазначеним на вбачається правових підстав для задоволення як основної вимоги про стягнення 2 818 доларів США, так і похідної вимоги про стягнення 122 долара США 3% річних.

Щодо судового збору

Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи результат вирішення спору (відмову у позові), відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Суддя Л. Л. Зуєвич