Справа № 309/1423/19
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 вересня 2024 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря судових засідань: Чичкало М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2023 року у складі судді Савицького С.А., у справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

У травні 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутих коштів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чумалево по вул. Головна з вини громадянина ОСОБА_2 , який керував автомобілем ВАЗ з державним номерним знаком НОМЕР_1 , була скоєна ДТП. Вина ОСОБА_2 підтверджується постановою Тячівського районного суду Закарпатської області віл 31 жовтня 2014 року. В результаті дорожньо-транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль Фольксваген з державним номерним знаком НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Відповідно до звіту про призначення матеріального збитку №132/10 від 14.10.2014, складеного оцінювачем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Фольксваген становить, 17 885,82 грн. Зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. На дату скоєння цієї пригоди ОСОБА_2 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Потерпілий з метою відшкодування шкоди звернувся до МТСБУ з відповідною заявою, до якої були додані копія полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/8271059 терміном дії з 07.10.2013 до 06.10.2014. У зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ здійснили регламентну виплату потерпілій особі в розмірі 16081,36 грн., з яких 14738,18 грн. - виплата страхового відшкодування, та 1343,18 грн. - оплата послуг аварійного комісара.

Зазначало, що 02 серпня 2018 року МТСБУ звернулося до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Однак, судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2014, яке набрало законної сили 05.01.2015 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 18985,82 грн. матеріальної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки, 4000,00 грн. моральної шкоди та 243,60 судового збору, по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 04.10.2014 між транспортними засобами «ВАЗ-2103», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та «Фольксваген Венто», д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

Стверджувало, що ухвалюючи рішення про виплату відшкодування шкоди ОСОБА_1 , МТСБУ не володіло інформацією про рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25.12.2014, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто матеріальну та моральну шкоду внаслідок ДТП.

Враховуючи наведене, позивач вважав, що відповідач ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України безпідставно набув кошти і зобов`язаний їх повернути.

За вказаних обставин, позивач просив стягнути на свою користь із ОСОБА_1 кошти в розмірі понесених витрат: 16081,36 грн., як безпідставно набуті та судовий збір в розмірі 1921,00 грн.

Одночасно позивач у разі необхідності просив визнати поважною причину пропуску строку позовної давності і поновити цей строк. На обґрунтування поважності причини пропуску вказаного строку зазначав, що 02.08.2018 позивач звернувся до Тячівського районного суду Закарпатської області із позовом про відшкодування в поряду регресу витрат, пов`язаних із регламентних виплат, а тому з даного моменту, на його думку, такий строк перервався. Вказував, що лише 14.02.2019 після відмови Тячівським районним судом Закарпатської області у задоволенні вищенаведеного позову у МТСБУ виникли підстави ставити питання про повернення відповідачем безпідставно отриманої регламентної виплати.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2023 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

В апеляційній скарзі МТСБУ просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не врахував обставини, які наведені в обґрунтуванні позову, не надав належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник відповідача адвокат Стець Микола Іванович подав до апеляційного суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності апелянта та його представника. Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності осіб, які не з`явились в судове засідання.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому, а тому оскільки виниклі між сторонами правовідносини виникають із страхування, яке є зобов`язанням, виплачені позивачем кошти не є коштами, які можуть бути стягненні на його користь на підставі ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 жовтня 2014 року о 23:50 год. ОСОБА_2 по вул. Головній у с. Чумальово, керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2103», д.н.з. НОМЕР_1 , не дотримався безпечного інтервалу та допустив зіткнення з автомобілем марки "Volkswagen Vento", д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 , в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив вимоги пунктів 13.1. Правил дорожнього руху.

Постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 жовтня 2014 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні правопорушень, передбачених ст.ст. 124 та ст.122-4 КУпАП.

На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ-2103», д.н.з. НОМЕР_1 , - ОСОБА_2 не була застрахована.

Згідно із звітом про призначення матеріального збитку №132/10 від 14 жовтня 2014 року, складеного оцінювачем ОСОБА_3 , вартість матеріального збитку завданого ОСОБА_1 - власнику автомобіля «Фольксваген Венто», д.н.з. НОМЕР_3 становить 17 885,82 грн.

Загальні підстави та особливості відшкодування шкоди, зокрема завданої джерелом підвищеної небезпеки, врегульовані статтями 1166, 1167, 1187 Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Зокрема, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України).

Отже, особа, якій заподіяно шкоду, зокрема внаслідок ДТП, у випадках, визначених законом, має право на її відшкодування. Захист цього права фізичних та юридичних осіб у разі настання страхових випадків, передбачених договором страхування або законом, забезпечує цивільно-правовий інститут страхування.

За наведеним у статті 1 Закону України "Про страхування" визначенням, страхування це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Зазначеним Законом у статті 7 встановлено види обов`язкового страхування, одним з яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі обов`язкове страхування відповідальності).

Відносини у сфері обов`язкового страхування відповідальності регулює Закон №1961-IV, який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Суб`єктами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, МТСБУ, потерпілі (ст. 4 Закону №1961-IV).

МТСБУ є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. До основних завдань МТСБУ віднесено, зокрема, здійснення виплати із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим законом (п. 39.1, пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону №1961-IV).

Регламентні виплати з централізованих страхових резервних фондів МТСБУ передбачені статтею 41 Закону №1961-IV, згідно з підпунктом (а) пункту 41.1 якої МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Так, МТСБУ у зв`язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п.41.1 ст.41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», здійснило регламентну виплату відповідачу ОСОБА_1 в розмірі 16081,36 грн., з яких 1343,18 грн. у відшкодування послуг аварійного комісара було компенсовано останньому 12 червня 2015 року, а страхове відшкодування у розмірі 14738,18 грн. 06 листопада 2015 року (а.с.9).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 05 січня 2015 року, із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 18985,82 грн. матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, 4000 грн. моральної шкоди та 243.60 судового збору, по факту дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 04 жовтня 2014 року між транспортними засобами «ВАЗ 2103», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та "Volkswagen Vento", н/з НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_1 .

На виконання зазначеного рішення Тячівським районним судом Закарпатської області 11 лютого 2015 року видано виконавчий лист №307/4452/14-ц, який 03 березня 2015 року ОСОБА_1 подано на виконання до ДВС Управління юстиції в Тячівському районі (а.с.24).

Відповідно до витягу з реєстру виконавчих проваджень Державної виконавчої служби Управління юстиції в Тячівському районі виконавчий лист №307/4452/14-ц від 11 лютого 2015 року залишено без виконання та повернуто його стягувачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості (а.с.26).

Згідно із п.6 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Тлумачення, як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добра совість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18)).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип добросовісності не може бути обмежений певною сферою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 463/13099/21 (провадження № 61-11609сво23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

В Дигестах, наприклад, вказувалося, що juris praecepta sunt haec: honeste vivere, alterum non laedere, suum cuique tribuere (норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах). Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18).

Відповідно до статті 33 Закону № 1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).

Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Аналогічна позиція наведена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 (провадження №14-95цс20).

Відповідно до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України "Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави" застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно з усталеною правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, зокрема викладеною в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц, у разі якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом №1961-IV. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

У постанові від 06 листопада 2019 року у справі №131/153/17 Верховний Суд також виснував, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, особа, яка завдала шкоди, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди може бути зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) відповідно до статті 1194 ЦК України.

Разом з тим, у зазначеній постанові Верховний Суд визнав неправильним висновок про наявність у потерпілої особи права на отримання відшкодування в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному, оскільки зазначене стосується права особи задовольнити свої вимоги в одному з таких зобов`язань, а подвійне стягнення відшкодування однієї й тієї ж шкоди законом не допускається. Водночас наявність невиконаного особою, що завдала шкоди, судового рішення не може бути підставою для покладення на страховика, у якого була застрахована цивільна відповідальність, зобов`язання здійснити виплату страхового відшкодування.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач першочергово звернувся в суд з позовними вимогами до ОСОБА_2 , як до винної у ДТП особи, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, внаслідок задоволення яких отримав виконавчий лист у справі та пред`явив його до виконання. Надалі, у зв`язку з невиконанням судового рішення ОСОБА_2 , відповідач звернувся до МТСБУ із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вказаної ДТП, яке за результатами її розгляду здійснило йому регламентну виплату.

Таким чином, оскільки рішенням суду, що набрало законної сили, ОСОБА_1 було присуджено повне відшкодування заподіяного йому матеріального збитку з винної в ДТП особи ОСОБА_2 , відтак правові підстави для здійснення МТСБУ регламентної виплати на користь відповідача у цій справі були відсутні, у зв`язку з чим останній фактично отримав подвійне відшкодування завданого йому матеріального збитку.

Враховуючи вищенаведене, вимоги позивача про стягнення з відповідача відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України грошових коштів в розмірі понесених витрат - 16081,36 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо дотримання позивачем строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Оскільки спірні правовідносини є кондикційними, то за змістом статті 257 ЦК України для захисту права позивача встановлена загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Згідно із ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.6 ст. 261 ЦК України за регресними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Матеріалами справи підтверджується, що регламентна виплата страхового відшкодування (основне зобов`язання) була проведена 06 листопада 2015 року, відтак з 06 листопада 2015 року розпочався перебіг загального строку позовної давності, який мав спливти 06 листопада 2018 року, і позивачем в межах даного строку (02 серпня 2018 року, що не заперечується сторонами) було подано до суду позов до особи, винної у ДТП, про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою. Однак, після ухвалення Тячівським районним судом Закарпатської області рішення від 14 лютого 2019 року у справі №307/2318/18 (а.с.7-8) позивач дізнався про наявність судового рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 05 січня 2015 року, яким відповідачу було присуджено повне відшкодування заподіяного йому матеріального збитку з винної в ДТП особи ОСОБА_2 , та відповідно, дізнався, що саме відповідач є особою, яка порушила його право, тому позов поданий у травні 2019 року в межах строку позовної давності та поновлення не потребує.

Зважаючи на викладене, рішення суду першої інстанції, через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов підлягає до задоволення, то відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір слід стягнути з відповідача.

При поданні позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1921 грн. (а.с.6), при подані апеляційної скарги 3405 грн. (а.с.111), а всього 5326 грн.

Керуючись ст.368, ст.374, ст.376, ст.ст.381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 28 квітня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Моторного (транспортного) страхового бюро України задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (, Русанівський бульвар,8, м. Київ, 02002) кошти в розмірі понесених витрат: 16081,36 грн., як безпідставно набуті.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 ) на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України (, Русанівський бульвар,8, м. Київ, 02002) у відшкодування сплаченого судового збору 5326 гривень, з яких: 1921 гривню у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції та 3405 гривень у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 вересня 2024 року.

Головуючий :

Судді: