Справа № 209/3635/23
Провадження № 2/209/102/24
РІШЕННЯ

Іменем України

18 вересня 2024 року м. Кам`янське

Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Шендрика К.Л.,

за участі секретаря Драгунцевої С.М.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представниці відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення та встановлення житлового сервітуту,

в с т а н о в и в:

04 липня 2023 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить вселити її, як члена сім`ї власника будинку ОСОБА_3 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити житловий сервітут, виділивши їй в особисте користування ізольовану кімнату, площею 18,0 кв.м, у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позову зазначила, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона перебуває з 23 червня 2007 року. Шлюб між ними був зареєстрований після шести років спільного проживання у цивільному шлюбі, для кожного з них шлюб був повторний. Спільних дітей від шлюбу вони не мають, у кожного з них є дорослі діти від попередніх шлюбів. З моменту фактичного створення сім`ї, тобто з 2001 року, вони з відповідачем стали проживати в будинку АДРЕСА_1 , який він побудував на виділеній під забудову земельній ділянці, площею 700 кв.м. В будинку вони проводили, за спільні кошти та спільною працею, оздоблювальні роботи, провели газ і у 2005 році будинок був прийнятий в експлуатацію, відповідачу було видано Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 15 грудня 2005 року. В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності було зареєстровано на ім`я відповідача 15 грудня 2005 року. Технічна характеристика будинку за адресою: АДРЕСА_1 , наступна: загальна площа будинку становить 72,4 кв.м, житлова площа 4 ізольованих кімнат складає 50,1 кв.м, відповідно, кожна із кімнат складає 14,3 кв.м, 8,0 кв.м, 18,0 кв.м та 9,8 кв.м, підсобні приміщення складаються із кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору. Більше ніж двадцять років вона проживає в будинку, він є її постійним та єдиним місцем проживання, з 21 вересня 2018 року вона зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до цього була зареєстрована за місцем проживання її батьків. У неї немає іншого житла для проживання, вона не має права власності на нерухоме майно. Протягом десятиліть вони з відповідачем вкладали грошові кошти в облаштування комфортного житлового приміщення за спільним місцем проживання, робили ремонти, обробляли земельну ділянку, придбавали меблі та предмети побуту, оплачували комунальні платежі. Отримані від продажу спадкового майна після смерті батьків у 2020 році грошові кошти, вона вклала в їхній сімейний бюджет і ніколи не мала думки про те, що відповідач зможе так вчинити з нею. Хоча останнім часом вона неодноразово чула від нього, що вона в будинку ніхто і має забратись з будинку, але уваги цим словам не приділяла, вважала, що він погарячкує та й відійде. Але у 2023 році відносини між ними погіршились і, в черговий раз безпідставно принижуючи її, створивши конфлікт і застосувавши до неї фізичну силу, 07 травня 2023 року відповідач вигнав її з дому, забравши ключі і погрожуючи при цьому фізичною розправою у разі повернення. Вона викликала поліцію, але бесіда з відповідачем не дала позитивного результату, до будинку він її так і не впустив. Вона вимушена була просити притулку у знайомих, які і прихистили її тимчасово. Сподіваючись, що зможе все ж домовитись з відповідачем з приводу її проживання в будинку, де прожила більше, ніж два десятки років, вона робила спроби повернутись за місцем постійного проживання, але безрезультатно, окрім погроз нічого не отримала. 07 червня 2023 року вона звернулась до ВП № 1 із заявою про чинимі їй перешкоди у проживанні в будинку та користування ним. Але у відповіді на її звернення від 12 червня 2023 року отримала рекомендацію про звернення до суду, бо цивільно-правові відносини не є компетенцією поліції. При проведенні розслідування за її заявою, відповідач не заперечував того, що вигнав її з дому, відібрав ключі і наміру повертати додому не має. У теперішній час вона опинилась в такій ситуації, що вимушена захищати свої інтереси в суді, а саме ставити питання про її вселення у будинок та визнання права користування житлом. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є її постійним місцем проживання, іншого житла вона не має, будучи людиною пенсійного віку, вклавши всі кошти, які заробила та отримала за своє життя, в спільний бюджет та в спільне господарство, вимушена тинятись по чужих людях через чинимі відповідачем перешкоди у користуванні будинком. Адже, саме наявність постійного місця проживання, не давала їй підстав якимось чином вирішувати питання про придбання окремого житла і тому, кошти від продажу спадкової квартири, вона вклала у спільний сімейний бюджет, а не у придбання житла для себе, відповідач же в добровільному порядку не визнає за нею права користування будинком, що змушує її звертатись з даним позовом до суду.

11 вересня 2023 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження.

15 листопада 2023 року від відповідача до суду надійшов відзив на позов, у якому він зазначив, що він не визнає вимоги, викладені у позовній заяві стосовно предмету даного спору. Зі слів позивачки, фактичне створення «сім`ї» відбулося з 2001 року, що не можна вважати як вірне ствердження, бо спираючись на положення, якими в СК України регулюється дане поняття ми бачимо, що вважати відносини між ним та позивачкою, як «Сім`я», до моменту офіційного укладання між ними законного шлюбу, тобто з 23 червня 2007 року, так і після його розірвання 02 листопада 2023 року, не коректно та не є правомірним. Тому на приведені позивачкою ст.ст. 64, 156, 405 ЖК України, в яких йдеться про «Права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири)», та перелічені інші права притаманні сімейному інституту, у даному випадку спиратися не можна, оскільки відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 01 вересня 2023 року у справі № 209/3231/23, з моменту набрання ним законної сили 02 листопада 2023 року шлюб між ним та позивачкою є офіційно розірваним. Тож з моменту набрання законної сили рішенням про розірвання шлюбу будь-які правові підстави вважати їх сім`єю вичерпані. У зв`язку з чим правові засади, що регулюють відносини у сфері сімейного та житлового законодавства, на які послалася позивачка, та які мають ознаки предмету даного спору з моменту розірвання шлюбу не можна назвати належними. До моменту укладання шлюбу в їхніх стосунках не було присутніх ознак, що притаманні поняттю сім`ї: ні спільного побуту, ні спільного гаманця, ні дітей які б народилися від їхніх стосунків не було. Навіть після укладення шлюбу більшість із перелічених вище ознак, та до моменту його розірвання так і залишилися відсутніми. Після укладання шлюбу та на протязі всього часу проживання у його будинку спільно з позивачкою, всю роботу яка мала істотне значення по підтриманню будинку та прилеглої йому частини в належному вигляді, він виконував самотужки та за власний рахунок. Ніякої підтримки при цьому від тодішньої дружини він не отримував. Все що стосується меблів, предметів побуту та іншого майна придбалося ним за кошти, які заробляв він. Позивачка кошти, які мали б надходити до спільного бюджету, витрачала здебільшого на власні потреби і від підтримки спільного побуту відмовлялася. На протязі їх спільного проживання між ними постійно виникали розлади в спілкуванні та суперечки, які інколи переходили в конфлікти. Позивачка доволі часто зловживала алкогольними напоями, а останнім часом дане захоплення стало для неї основним у житті. Через стан здоров`я йому протипоказано вживати алкоголь і він дане захоплення позивачки не розділяє. Саме з цього приводу між ними і відбувалися сварки, а інколи доходило до того, що позивачка починала трощити майно у будинку. В такі моменти, щоб якось вгамувати розгнівану позивачку, викликалися співробітники поліції. По суті будинок за адресою АДРЕСА_1 , належить йому на праві приватної власності та 16 листопада 2005 року був визнаний таким, що уведений в експлуатацію. Тобто введення будинку в експлуатацію відбулося до укладання 23 червня 2007 року шлюбу між ним та позивачкою. На даний час у зазначеному будинку зареєстрована всього одна особа він, ОСОБА_3 . На даний час у нього спокійне та розмірене життя, він працює та займається домашнім господарством, познайомився з жінкою, з якою проводить свій вільний час. Примирятися з позивачкою та надалі проживати з нею під спільним дахом він намірів не має та просить відмовити у позові про вселення та встановлення житлового сервітуту в повному обсязі.

06 грудня 2023 року позивачка подала до суду відповідь на відзив, у якій зазначила, що вона звернулась до суду з позовом про вселення задовго до розірвання шлюбу, тобто ще будучи членом сім`ї відповідача. Категоричне заперечення відповідачем спільного проживання з нею з 2001 року пов`язане з тим, що будинок по АДРЕСА_1 , про вселення до якого вона просить суд, був прийнятий в експлуатацію в листопаді 2005 року, тобто під час нашого проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, і тому він має занепокоєння, що вона може вважати будинок спільним майном. Багато років, як до реєстрації шлюбу, так і в офіційному шлюбі з чоловіком, якому повністю довіряла, не збирала доказів спільної участі у будівництві нерухомого майна, тому питання про розподіл не ставить і право власності відповідача не оспорює. Протягом всього часу спільного проживання вони мали спільний бюджет та вкладали не тільки кошти, а і працю в будівництво, облаштування та оздоблення будинку, а пізніше з її особистих коштів купували меблі, побутові речі, робили ремонт і таке інше. Вона не ставить наразі питання про розподіл майна подружжя, придбаного у шлюбі, як-то меблі, предмети побуту та таке інше, бо не має іншого постійного місця проживання ніж будинок і зможе користуватись майном тільки у будинку, в якому прожила багато років і створила сімейний затишок, де сподівалась на спокійну старість. Будучи зараз особою пенсійного віку, маючи тяжке неврологічне захворювання, вона не має можливості придбати для себе інше житло, бо всі доходи (пенсію, заробітну плату, грошові кошти від продажу спадщини після смерті батьків) вкладала в спільний сімейний бюджет. Відповідач позбавив її можливості проживати в будинку, вигнав з погрозами, забрав ключі, зняв з реєстраційного обліку, про що їй стало відомо у теперішній час. Надаючи пояснення в червні 2023 року у ВП № 1 Кам`янського РУП, куди вона звернулась за допомогою, відповідач підтвердив, що вигнав її з будинку і ключі від будинку повертати не збирається.

06 грудня 2023 року позивачка подала до суду оновлений позов, у якому в якій просить вселити її, як члена сім`ї власника будинку ОСОБА_3 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити житловий сервітут, виділивши їй в особисте користування ізольовану кімнату, площею 17,9 кв.м, у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Обгрунтування оновленого позову аналогічне обгрунтуванню позову, поданого спочатку, окрім технічної характеристики будинку за адресою: АДРЕСА_1 : загальна площа будинку становить 72,4 кв.м, житлова площа 4 ізольованих кімнат складає 50,1 кв.м, відповідно, кожна із кімнат складає 11,7 кв.м, 9,6 кв.м, 17,9 кв.м та 10,9 кв.м, підсобні приміщення складаються із кухні, вбиральні, ванної кімнати та коридору.

14 грудня 2023 року представниця відповідача ОСОБА_2 подала заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначила, що доводи позивачки, викладені у відповіді на відзив, є необгрунтованими та безпідставними. Шлюб між сторонами розірвано 01 вересня 2023 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська у справі № 209/3231/23, яке набрало законної сили 02 жовтня 2023 року. Під час розгляду справи № 209/3231/23 судом було встановлено, що сімейно-шлюбні відносини між відповідачем та позивачкою припинені з 07 травня 2023 року, спільне господарство вони з позивачкою не ведуть та не проживають разом. Позивачка звернулась до суду з позовом про встановлення сервітуту для неї, як для члена сім`ї відповідача 04 липня 2023 року, тобто в період, коли сімейні відносини між ними були відсутні. Позивачка втратила право на користування житловим будинком, який належить відповідачу на праві власності та розташований за адресою АДРЕСА_1 , оскільки на час розгляду справи шлюбні відносини з нею припинені, шлюб розірвано, між відповідачем та позивачкою не виникли сімейні відносини, які грунтуються на інших підставах ніж шлюб, позивачка не є членом сім`ї відповідача, не зареєстрована у цьому житловому будинку та не проживає разом з ним у цьому будинку. ОСОБА_3 набув право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , 15 грудня 2005 року відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого йому після завершення будівництва будинку та введення його в експлуатацію. Шлюб між відповідачем та позивачкою було укладено та зареєстровано 02 червня 2007 року, тобто, після завершення будівництва будинку та повного його облаштування. Вселення позивачки та її перебування в спірному будинку є неможливим, оскільки власник будинку ОСОБА_3 та позивачка не є подружжям, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків. ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи, яка встановлена йому пожиттєво. З огляду на його стан здоров`я, вселення в його будинок особи, яка не є членом сім`ї та подальше проживання з нею в одному будинку є неможливим. ОСОБА_4 планує надалі створити нову сім`ю та укласти шлюб з іншою особою. Вселення позивачки та її перебування в будинку відповідача порушуватиме його право на особисте і сімейне життя, гарантоване ст. 31 Конституції України.

17 січня 2024 року позивачка подала заяву про зміну підстав позову, у якій зазначила, що оскільки всі письмові документи (докази) відповідач забрав собі у своє розпорядження та надає їх суду частинами, вона вимушена надати суду цю заяву про зміну підстав позову, виклавши її в наступному вигляді. З відповідачем вони стали зустрічатися приблизно з 2000 року. Вона проживала у своїх батьків по АДРЕСА_2 . Відповідач проживав у своїх батьків по АДРЕСА_3 . Відповідач мав в наявності документи на будівництво будинку АДРЕСА_1 , а саме рішення № 331 від 18 жовтня 1991 року Дніпровського РВК, договір на право забудови від 05 грудня 1991 року, проект на будівництво, затверджений архітектором міста та дозвіл на будівництво. Відповідач повідомив її, що бажає мати сім`ю, проживати з нею разом, але для вказаного необхідно мати житло. Маючи в наявності належні дозвільні документи на будівництво вказаного будинку та їхнє сумісне бажання створити сім`ю, вони стали проживати сумісно з 2001 року як чоловік та жінка, мали спільний сімейний бюджет та вели сумісне господарство. Вони стали швидкими темпами будувати будинок по АДРЕСА_1 . Приблизно за півтора роки, до вересня 2002 року вони в основному збудували будинок (з необхідними господарчими будівлями), в якому можна було проживати. Вони поспішали з будівництвом ще і тому, що її донька мала намір вийти заміж, а вони мали бажання справити весілля у будинку АДРЕСА_1 . Їм це вдалося і її донька відгуляла весілля в їхньому сумісно збудованому з відповідачем будинку. Вони мали плани ще багато чого збудувати та перебудовувати, але головне будинок був придатний для проживання. Згодом будинок був прийнятий в експлуатацію комісією. Право власності на будинок АДРЕСА_1 було оформлено на ОСОБА_3 . Оформленню права власності на ОСОБА_3 вказаного будинку вона не заперечувала, оскільки останній був головою їх сім`ї. Вони продовжували забудовувати та перебудовувати вищевказане домоволодіння, ними був збудований (перебудований) підвал, вхід в підвал, ганок, козирок, ворота з фірткою, викопали колодязь, побудували гараж, а також купили гран шлак, пісок, цемент та інші будматеріали. У будинок вони придбали наступні меблі: стінка на кухню (під заказ), мебельний куток на кухню (придбали в магазині «Уют»), деякі меблі купили у сусідів, палас на підлогу, пилосос, тарілки, та необхідне для проживання. Згодом замінили вікна з дерева на пластикові. Вони також за сумісні кошти придбали автомобіль марки «Жигулі» модель № 5. Вона не ставила питання щодо розділу майна, придбаного під час сумісного життя з відповідачем, і ОСОБА_3 знав про це. 23 червня 2007 року вони з відповідачем уклали шлюб. Вони продовжували розбудовувати та оновлювати їх будинок. Наряду з розбудовою будинку, відповідач став зловживати спиртними напоями та влаштовувати вдома сварки та дебош і вказував на те, що він є власником означеного будинку. Вона намагалася сприймати все спокійно, але дебоші та скандали в сім`ї ставали все частішими. У 2023 році відношення між ними стали погіршуватися, відповідач став принижувати її, створювати конфлікти та скандали, не маючи для цього причин. В травні 2023 року ОСОБА_3 вигнав її з дому без одежі та речей і забрав ключі від будинку. Вона не має свого житла. Вони з відповідачем прожили сім`єю на протязі 22 років. На теперішній час вона проживає у своїх знайомих. Вона вже тривалий час є пенсіонером та часто хворіє, зазначене змусило її звернутися до суду з вказаним позовом.

23 січня 2024 року представниця відповідача ОСОБА_2 подала відзив на оновлену позовну заяву, у якому зазначила, що на час розгляду справи судом позивачка не є членом сім`ї ОСОБА_3 , спільне господарство вони не ведуть та не проживають разом. Шлюб між сторонами розірвано 01 вересня 2023 року. Сімейно-шлюбні відносини між сторонами припинені з 07 травня 2023 року, спільне господарство вони з позивачкою не ведуть та не проживають разом. Факт того, що позивачка не проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , також підтверджується довідкою про склад задекларованих/зареєстрованих осіб у житловому будинку (частині будинку) приватного житлового фонду від 25 липня 2023 року № 24/3771.

13 лютого 2024 року було закрито підготовче провадження у справі.

Позивачка у судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити, надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню позову.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та пояснив, що з 2001 року він фактично мешкав з позивачкою однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . В 2007 році вони уклали шлюб. Спірний будинок він почав будувати у 1994 році, а з 1999 року почав у ньому проживати. Він тоді періодично проживав однією сім`єю з ОСОБА_5 , з якою у них була спільна дитина. У тому ж 1999 році через три місяця після заселення у будинок вони зі ОСОБА_5 перестали проживати разом. Право власності на спірний будинок він оформив у 2005 році. Розлучився з позивачкою 01 вересня 2023 року, а з травня 2023 року вони перестали проживати однією сім`єю. З травня 2023 року позивачка не проживає за спірною адресою, бо він її вигнав. За його заявою позивачку було знято з реєстрації у його будинку. Спільних дітей вони не мають. Позивачка не намагалася повернутися проживати до спірного будинку. У 1999 році в будинку було все зроблено, залишався тільки косметичний ремонт, поклеїти шпалери, підфарбували, вікна ОСОБА_6 . Косметичний ремонт він робив коли вже жив з позивачкою.

Представниця відповідача ОСОБА_2 позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні та надала пояснення, аналогічні обґрунтуванню відзиву на позов.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засідання пояснив, що сторони йому знайомі, з ними у нього нормальні сусідські відносини. Відповідача він знає з 1995 року, після того як купив ділянку на одній вулиці з ним. ОСОБА_3 живе трохи далі по вулиці. Даний спірний будинок належить ОСОБА_3 , бо він бачив платіжку на його ім`я. ОСОБА_3 сам будував будинок. Позивачку він вперше побачив років 7-8 тому. Він не близько спілкувався з ОСОБА_8 , в гості один до одного вони не ходили. Йому просто відомо, що ОСОБА_3 живе з ним на одній вулиці, трохи подалі. Йому не відомо чи приймала участь у ремонті будинку позивачка. Знає. що десь чотири роки тому до них приїздила поліція і проводила профілактичну бесіду з ОСОБА_8 . Він був на відстані десь 150-200 м.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засідання пояснив, що сторони йому знайомі, з відповідачем він знайомий з дитинства, у них дружні відносини, а позивачка це дружина ОСОБА_3 , між ними немає ніяких відносин. Будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 , він будував його зі своїми батьками. Будинок був добудований, ОСОБА_3 зі своєю попередньою жінкою там проживав, у будинку були світло і вода. ОСОБА_8 все це робив сам, він не бачив, щоб позивачка брала участь у ремонті спірного будинку. ОСОБА_10 не зловживає спиртними напоями. Раз на місяць він приїжджав до ОСОБА_8 у гості. Коли сторони проживали разом, то він бачив позивачку. Йому не відомо, чи велись у будинку якісь ремонтні роботи під час спільного проживання сторін.

Вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2007 року по 01 вересня 2023 року, подружні стосунки між ними припинені з 07 травня 2023 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб та рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської обл. від 01 вересня 2023 року у справі № 209/2331/23 (а.с. 12, 43-44, 157-158).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 72,4 кв.м, з житловою площею 50,1 кв.м та допоміжною площею 22,3 кв.м, який був прийнятий в експлуатацію 16 листопада 2005 року, та який складається з: 1- коридор площею 6,1 кв.м, 2 кухня площею 8,0 кв.м, 3 - кімната площею 9,6 кв.м, 4 кімната площею 17,9 кв.м, 5- кімната площею 10,9 кв.м, 6 кімната площею 11,7 кв.м, 7- санвузол площею 4,4 кв.м, І тамбур площею 3,8 кв.м.

Ці обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 335708149 від 14 червня 2023 року, листом КП «Кам`янське БТІ» ДОР за вих. № 1/986 від 23 червня 2023 року, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, актом прийому домоволодіння в експлуатацію, затвердженим рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради 16 листопада 2005 року № 258, копією технічного паспорту, витягом з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради № 258 від 16 листопада 2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9288295 від 15 грудня 2005 року (а.с. 15, 18, 46, 47-50, 66-69, 70, 159, 160).

Позивачка з 21 вересня 2018 року та на час звернення до суду з позовом була зареєстрована у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується довідкою про склад задекларованих/зареєстрованих осіб № 24/2838 від 09 червня 2023 року та копією домової книги (а.с. 14, 55-60).

В подальшому позивачка за заявою відповідача знята з реєстрації у будинку за адресою: АДРЕСА_4 , як пояснив відповідач та визнала позивачка у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

У власності позивачки відсутнє будь-яке нерухоме майно, тобто відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 356302422 від 29 листопада 2023 року (а.с. 128).

Відповідно до довідки за матеріалом ЄО № 6660 від 10 червня 2023 року (а.с. 20), позивачка зверталася до відділу поліції із заявою з приводу того, що відповідач забрав у неї ключі від спільного помешкання та не пускає додому і не віддає особисті речі.

Позивачка є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 серії НОМЕР_3 (а.с. 127).

Відповідач є інвалідом ІІІ групи безстроково за загальним захворюванням, що підтверджується довідкою МСЕК серії МСЕ № 095878 (а.с. 45 161-162).

Частиною першою ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постановах від 12 квітня 2021 року в справі № 127/26104/18 (провадження № 61-23331св19), від 03 лютого 2021 року в справі № 643/3624/16 (провадження № 61-5000св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. У разі встановлення земельного сервітуту для спорудження лінійного об`єкта енергетичної інфраструктури, іншого об`єкта законом або договором про встановлення земельного сервітуту може бути встановлена умова щодо переходу права земельного сервітуту до нового власника такого об`єкта при переході права власності на нього. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений. Збитки, завдані власникові (володільцеві) земельної ділянки або іншого нерухомого майна, особою, яка користується сервітутом, підлягають відшкодуванню на загальних підставах.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Виходячи з викладеного, судом встановлено, що позивачка вселилася та проживала у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_4 , за згодою відповідача, як власника будинку, що було підтверджено сторонами у судовому засіданні, тобто було дотримано встановлений законом порядок при її вселенні. Позивачка була зареєстрована у спірному житловому будинку, це приміщення було її постійним місцем проживання, сторони, як подружжя, вели спільне господарство на протязі тривалого часу їх спільного проживання.

Крім того судом встановлено, що позивачка на момент звернення до суду з позовом не проживала за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_4 , через перешкоди, які чинив їй у цьому відповідач, тобто вона залишила зареєстроване місце проживання не добровільно, у спірному приміщенні залишились її особисті речі.

Враховуючи викладене, а також те, що у позивачки відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, суд вважає позовну вимогу про вселення такою, що підлягає задоволенню.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача та його представника про те, що шлюб між сторонами розірвано, сторони перестали бути членами сім`ї і на підставі цього позивачка втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 64 ЖК України, позивачка мала право продовжувати проживати у спірному житловому будинку, як колишній член сім`ї власника, однак, через вчинення відповідачем їй перешкод, була вимушена залишити своє постійне місце проживання.

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення сервітуту, суд виходить з наступного:

Позивачка просить встановити їй сервітут, виділивши в особисте користування ізольовану кімнату, площею 17,9 кв.м, у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Вивчивши план будинку АДРЕСА_1 , суд встановив, що кімната площею 17,9 кв.м є кутовою, прохід до неї здійснюється через тамбур, коридор та кімнату площею 11,7 кв.м, тобто при встановленні сервітуту на кімнату площею 17,9 кв.м необхідне встановлення порядку користування зазначеними приміщеннями, а також санвузлом та кухнею.

Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи, що позивачкою не було заявлено вимогу про встановлення порядку користування загальними приміщеннями, а також не обґрунтована необхідність встановлення сервітуту саме на кімнату площею 17,9 кв.м, суд вважає, що позовна вимога про встановлення сервітуту не підлягає задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 81, 82, 141, 258-259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) вселення та встановлення житлового сервітуту - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у житловий будинок АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 28 вересня 2024 року.

Суддя К.Л. Шендрик