Провадження №2/522/820/24
24 вересня 2024 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси
в складі: судді - Бондар В.Я.,
за участі секретаря судового засідання Єрагінової К.В.,
розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності,
ОСОБА_1 в особі представник ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси 28.11.2023 з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, згідно якого просить:
- розірвати договір довічного утримання від 25.05.2021, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., зареєстрований в реєстрі за №2790, за яким було відчужено право власності на квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- застосувати наслідки розірвання договору, повернувши квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_1 ;
- встановити порядок виконання рішення суду, шляхом скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_4 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_4 , не належним чином виконує свої зобов`язання передбачені договором, зокрема, не сплачує грошове утримання у розмірі 3 000 грн, не здійснює забезпечення продуктами, наданням побутових послуг та іншими видами догляду. Відповідач фактично покинув території Україну та перестав виходити на зв`язок. У зв`язку з викладеним договір підлягає розірванню, а квартира підлягає поверненню позивачці.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2023 провадження у справі було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 24.01.2024.
До суду 07.12.2023 надійшла відповідь з відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно якої ОСОБА_4 зміни прізвище у квітні 2023 року на Мрнка.
У зв`язку з оголошенням повітряної тривоги в м. Одесі та необхідністю слідувати працівникам та відвідувачам суду в укриття, підготовче засідання призначене на 24.01.2024 було відкладено до 20.03.2024.
У підготовчому засіданні 20.03.2024 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 було задоволено клопотання про витребування доказів, а саме інформацію про перетин відповідачем державного кордону України, з метою отримання вказаних доказів, розгляд справи було відкладено до 16.05.2024.
У підготовчому засіданні 16.05.2024 представник позивача ОСОБА_3 просив відкласти розгляд справи з метою звернення до ЦНАПу, клопотання було задоволено розгляд справи відкладено до 12.06.2024.
Ухвалою від 19.06.2024 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 29.07.2024.
У судовому засіданні 29.07.2024 проведеному за участі представника позивача ОСОБА_3 було вирішено відкласти розгляд справи до 24.09.2024 з метою належного сповіщення відповідача про судовий розгляд.
У судове засідання 24.09.2024 учасники справи не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялися у встановленому законом порядку.
Представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду 24.09.2024 з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Третя особа ОСОБА_5 звернулася до суду 20.09.2024 з листом, яким просить розглядати справу за її відсутності.
Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, у зв`язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку.
Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 25 травня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір довічного утримання (догляду), зареєстрований за №386 приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність, а ОСОБА_4 приймає у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язується забезпечувати ОСОБА_1 утримання і доглядом довічно на умовах, визначених цим договором.
Пунктом 7 вищевказаного договору сторони передбачали: матеріальне забезпечення та усі види утримання, догляду (опікування), визначаються сторонами у вигляді:
- забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у квартирі, яка відчується;
- забезпечення продуктами харчування (хліб, крупи, цукор, борошно, олія тощо);
- надання побутових послуг (прибирання квартири, прання постільної білизни, миття посуду, ремонт побутової техніки тощо);
- забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів та забезпечення належними предметами особистої гігієни;
- інші види догляду (опікування), яких потребує відчужувач, відповідно до засад справедливості та розумності.
Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надатись відчужувачеві, оцінюється сторонами у сумі 3 000 гривень, з урахуванням інфляції та індексації в порядку встановленому законом.
25.05.2021 було зареєстровано право обтяження на квартиру заборона на нерухоме майно, особа, майно якої обтяжується ОСОБА_4 , обтяжувач ОСОБА_1 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження.
Згідно інформації наданої Центром обробки інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_6 , виїхав 15.02.2022 за межі території України.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.
Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.
Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.
Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).
Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.
Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.
Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.
У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.
Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року (справа № 752/818/17) та від 24 червня 2021 року (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Тож, в порушення істотних умов договору, ОСОБА_2 не надає ОСОБА_1 матеріального забезпечення та догляду, адже виїхав за межі території України в лютому 2022 року.
Враховуючи викладене, не сплата щомісячного грошового утримання, відсутність здійснення догляду відчужувача є неналежним виконанням обов`язків набувача, тому договір довічного утримання підлягає розірванню з застуванням наслідків, а саме повернення квартири у власність ОСОБА_1 .
Оскільки підставою для реєстрації права власності відповідача на квартиру у даній справі був укладений договір, а підставою припинення права власності відповідача може бути рішення суду про розірвання цього договору і вимоги щодо скасування державної реєстрації права власності є похідними, припинення права власності відповідача та визнання права власності на нерухоме майно за позивачем проводиться шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Отже, вимога про встановлення порядку виконання рішення суду, шляхом скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 є передчасною, власне рішення суду, що набуло законної сили, є підставою для внесення змін про власника нерухомого майна.
Керуючись ст.ст. 1, 2, 5, 12, 30, 43, 76, 81, 84, 89, 95, 223, 235, 241, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Нікітюк Оксана Михайлівна, про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності задовольнити частково.
Розірвати Договір довічного утримання (догляду) від 25 травня 2021 року, який був укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Нікітюк О.М., зареєстрований у реєстрі за №385, за яким було відчужено право власності на квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Застосувати наслідки розірвання договору, повернувши квартиру, загальною площею 44,1 кв.м., що заходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Центральним РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 16 серпня 2001 року, в якому є відмітка «має права здійснювати будь-які платежі за серією та номером паспорта»).
У частині встановлення порядку виконання рішення суду шляхом скасування запису про реєстрацію права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення суду складено 02 жовтня 2024 року.
Суддя: В.Я. Бондар