Справа № 761/9862/24
Провадження № 2/761/6251/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Пономаренко Н.В

за участю секретаря: Яцишина А.А.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини в якому ОСОБА_1 просив : визнати факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує неповнолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком, ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що сторони перебували в шлюбі від якого у сторін народилась донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зазначено, що на початку 2023 року мати дитини зібрала свої речі та покинула позивача із дочкою, нікого при цьому не попередивши. На телефонні дзвінки позивача та дитини - не відповідала. Де відповідачка мешкає позивачу невідомо. У грудні 2023 року Відповідачка особисто знялась з останнього відомого позивачу місця реєстрації. Згодом Позивач дізнався про те, що у відповідачки інші стосунки і відповідно подав до суду позов про розірвання шлюбу. Шевченківським районним судом міста Києва 04 березня 2024 року шлюб було розірвано. З моменту як відповідачка покинула позивача з дочкою і по сьогоднішній день (більше року) батько самостійно виховує доньку, вона повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні доньки не приймає, не цікавиться її успіхами у навчанні, її духовним та фізичним розвитком.

Крім того, в позові зазначено, що позивач з дочкою проживає разом за адресою: АДРЕСА_1 , у вказаній квартирі дитині створено всі умови для проживання та розвитку, Маргарита має окрему кімнату, яка облаштована всім необхідним для її навчання та відпочинку. Всі питання щодо навчання, розвитку доньки (відвідування гуртків, додаткових занять, занять з репетиторами тощо) позивач також вирішує самостійно. Наприкінці січня 2024 року відповідачка зустріла позивача з дочкою біля їх дому та повідомила, що вона збирається їхати за кордон. Вона повідомила, що хоче зареєструватись там в статусі особи, яка знаходиться під тимчасовим захистом держав Євросоюзу, буде проживати за кордоном на соціальну допомогу і якщо вона поїде з донькою, то виплати на двох відповідно будуть більше. Але ОСОБА_5 відмовилась їхати з мамою, повідомила, що їй комфортно проживати з батьком, вона не бажає змінювати своє життя.

Позивач вказує, що відповідачка не бере участі в належному утриманні доньки, не забезпечує належний рівень розвитку та виховання дитини.

Позивач зазначає, що в найкращих інтересах дитини він звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою суду від 18.03.2024 позивачу надано строк для усунення недоліків позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27.03.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі за вказаним позовом, розгляд якої вирішено проводити за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24.06.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, однак, в своєму відзиві, який надійшов до суду 13.05.2024, серед іншого зазначила, що позивач самостійно виховує та утримує їх спільну ддитину, однак у неї склались напружені стосунки із донькою і відповідачка не приймає участі у її вихованні та утриманні. У відзиві та у відповідній заяві відповідачка ОСОБА_3 визнає позовні вимоги. Вподальшому направила до суду заяву про розгляд справи без своєї участі та про підтримання позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві.

Третя особа про день, час і місце розгляду справи повідомлена своєчасно і належним чином, однак участі свого представника в судовому засіданні не забезпечила.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.03.2024 в справі №761/82/24 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.

Також встановлено, що сторони мають різні місця реєстрації свого проживання, оскільки відповідачка 28.12.2023 знята з реєстрації за адресою : АДРЕСА_1 , однак у своєму відзиві вказано саме таку адресу її реєстрації, зазначивши як останню відому, натомість, іншої адреси свого місця реєстрації або фактичного проживання у відзиві не вказано.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , актовий запис №1809, встановлено, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 29).

Таким чином, судом встановлено, що на час звернення до суду із вказаним позовом доньці сторін виповнилось 14 років і на час розгляду справи вона є неповнолітньою дитиною.

При цьому, вимоги ст. 6 СК України передбачають, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Право батьків на визначення місця проживання дитини визначено положеннями ст. 160 СК України: 1. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; 2. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; 3. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

А відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

В свою чергу, зі змісту ч.ч. 2-3 ст. 29 ЦК України вбачається що Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до положень ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Таким чином, у разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями статті 29 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 537/5119/15-ц.

Як вже зазначалось, відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Матеріали справи містять висновок органу опіки і піклування відповідно до якого третя особа вважає, що ОСОБА_4 доцільно проживати з батьком ОСОБА_1 однією родиною. При цьому, як зазначено у висновку, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києва державній адміністрації неповнолітня донька сторін повідомила, що свідомо прийняла рішення проживати разом із батьком.

Однак, вказаний висновок Органу опіки та піклування судом оцінюється критично, оскільки він протирічить вимогам вищевказаних норм чинного законодавства, зокрема, положенням ст. 15 ЦК України та приписам ст. 161 СК України, оскільки доньці сторін вже виповнилося 14 років і вона сама виявила згоду та бажання на проживання разом із батьком, проти чого її батьки (сторони у справі) не заперечують, таким чином правові підстави для задоволення позову в частині визначення місця проживання доньки з позивачем відсутні.

Щодо позовних вимог про встановлення факту, що позивач самостійно виховує неповнолітню дитину, то вказані вимоги також не підлягають задоволенню виходячи із наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Положеннями ст. 1 СК України визначено регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

В свою чергу, ст.141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбаченіу статтях 150, 151 СК України, а за приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому

з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У Постанові Великої Палати від 11.09.2024 в справі №201/5972/22 визначено, що зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Також визначено, що правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Положеннями СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

З урахуванням зазначеного, встановивши обставини справи, а також те, що на момент розгляду справи у суді першої інстанції до винесення рішення по суті спору доньці сторін виповнилось вже повних 15 років, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення судом місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання дитини, а тому суд відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України не приймає визнання позову ОСОБА_3 , оскільки таке визнання суперечить вищевказаним вимогам Закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору, при цьому інші доводи сторін, викладені в їх заявах по суті, не впливають на вищевказані висновки суду.

За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Судові витрати розподілені з правилами ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 160-161 СК України, ст. 28 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 141, 206, 258, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Шевченківська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування про визначення місця проживання дитини - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст складений 01.10.2024.

Суддя: