Номер провадження 2/754/17/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24 вересня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Титар Г.А.

за участі:

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Кляровської О.В.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_2 звернулася до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя у якому просить суд припинити право власності у спільній сумісній власності ОСОБА_1 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка була придбана у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність подружжя на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.07.2019 Бойко А.І., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 373, та визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру за адресоою: АДРЕСА_1 . В обгрунтування своїх позовних вимог вказує, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2016, укладеного у Печерському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданий Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 15.06.2016, запис № 918 та який розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.04.2021, що набрало законної сили 20.05.2021. Дітей від шлюбу сторони не мають. За період проживання у шлюбі сторонами у спільну сумісну власність подружжя було придбано наступне майно: на ім`я позивача ОСОБА_2 - квартира АДРЕСА_1 , що належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 04.07.2019 ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 373. На ім`я відповідача ОСОБА_1 - автомобіль. Через негативні відношення сторін, сумісне проживання у сумісно нажитій квартирі є неможливим. Окрім того, стороною Відповідача було продано автомобіль про що позивач нещодавно дізналась. Для уникнення в подальшому конфліктних ситуацій щодо розподілу майна, сторона позивача вирішила звернутися до суду для захисту своїх прав. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, що за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 10.09.2021, у квартирі зареєстрована ОСОБА_2 . Сторона позивача зацікавлена у припиненні режиму спільної сумісної власності на вказану квартиру наступним чином: право володіння, розпорядження і користування квартирою АДРЕСА_1 переходить до позивача ОСОБА_2 . Позивач (не спростовуя презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу у разі мирного вирішення питання щодо розподілу майна та згоди відповідача на отримання коштів) сплачує відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 712 800,00 грн., що в еквіваленті згідно офіційного курсу Національного банку України, станом на день подання позову, становить 27 000,00 доларів США (по курсу 26 грн. 40 коп.). Підтвердженням про отримання грошових коштів ОСОБА_1 в повному обсязі буде являтись відповідна нотаріальна заява про повний розрахунок між сторонами.

Ухвалою суду від 08.11.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

16.12.2021 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя у якій просив здійснити поділ спільного майна подружжя в порядку поділу майна подружжя та визнати за ОСОБА_1 , право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 - вартістю 731 700,00 грн. та виділити позивачу за зустрічним позовом ідеальної частки спірної квартири. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 - вартістю 731 700,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовує наступним, що позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2016 по 19.04.2021 (шлюб розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.04.2021 в справі № 754/167/21. Дітей від шлюбу не мають. За період спільного проживання набули у спільну сумісну власність наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 71,3 кв. м. (три кімнати). Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04.07.2019. З позовних вимог первісного позову випливає, що дана ринкова вартість квартири становить суму еквівалентну 54 000,00 доларів США, що на момент звернення з зустрічним позовом становить 1 463 400,00 грн.. Отже ринкова вартість половини квартири на момент звернення до суду становить 731 700,00 грн. Саме з цієї суми було пораховано судовий збір, що підлягає сплаті у даному позові. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишилась у спільній квартирі проживати та при цьому змінила вхідні замки у квартиру. Копії ключів вона відмовляється надавати позивачу у зустрічному позові. До квартири його не пускає, його особисті речі не повертає. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилам, встановленими статтями 69, 72 Сімейного кодексу України та ст. 372 Цивільного кодексу України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди мають застосовувати положення частини 4, 5 ст. 71т Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 Сімейного кодексу України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. За таких обставин, позивач за зустрічним позовом розуміє, що провести поділ спірної квартири в натурі їм не вдасться. Разом з тим, хоче визнати за собою право власності на половину квартири, щоб вільно проживати та користуватися нею. Він намагався в досудовому порядку вирішити з колишньою дружиною питання про поділ майна подружжя, проте всі його зусилля виявились марними.

29.12.2021 на адресу суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява в якій позивач за зустрічним позовом вказав, що не вся спірна квартира купувалась за спільні кошти. 08.09.1999 року позивач ОСОБА_1 , придбав у ОСОБА_5 незакінчене будівництво житлового будинку (готовність становила 75 %), що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв. м. Даний факт підтверджує договір купівлі-продажу незакінченого будівництва, який позивач додає до заяви. 12.06.2013 року він отримав свідоцтво про право власності на дану земельну ділянку, на якій розташоване незакінчене будівництво. Це землі житлової забудови з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер :01:001:1084. Даний факт підтверджує свідоцтво про право власності від 12.06.2013 року та витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Оскільки вони хотіли разом з ОСОБА_2 придбати власне житло, а спільних коштів їм не вистачало, то 25.06.2019 він продав незавершене будівництво житлового будинку з земельною ділянкою, що належало йому на праві особистої власності. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.06.2019 і він отримав 27 720,00 грн. За договором купівлі продажу незавершеного будівництва він отримав 140 753,00 грн. тобто разом 168 473,00 грн. Дану суму він доклав до спільних з дружиною коштів і через 10 днів (04.07.2019) вони придбали спірну квартиру. Тобто, придбання саме за ці кошти частини квартири підтверджується малим проміжком часу між угодами. 168 473,00 грн. складає частку в спільній квартирі, виходячи з вартості квартири на момент придбання 1 219 000,00 грн., тобто за кошти, які належали йому на праві особистої власності, було придбано 13,82 % спільної квартири. Отже, саме на такий відсоток його частка у спільному майні подружжя має бути збільшена. Таким чином, за ним слід визнати частку у спільному майні подружжя в розмірі 63,82%, а дружині залишити у власності частку 36,18 %. Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того подружжя, за чиї кошти воно придбане. Враховуючи викладене просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 63,82% ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 вартістю 933 942,00 грн. та виділити йому у власність 63,82 % ідеальної частки спірної квартири. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 36,18 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 вартістю 529 458,00 грн. та припинити її право власності на 63,82% спірної квартири.

16.12.2021 року на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву в якій відповідач за первісним позовом, а позивач за зустрічним позовом вказав, що в своїй позовній заяві ОСОБА_2 вказує, що сплачує ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 712 800,00 грн., що в еквіваленті до офіційного курсу становить 27 000,00 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів в повному обсязі він повинен подати заяву про повний розрахунок між сторонами. Проте жодних коштів він не отримував. З ним не контактує ні позивач ні її представник. Більш того, йому по сьогоднішній день не повертають особисті речі. В нього немає іншого житла, а в спірну квартиру колишня дружина не впускає. З цих підстав, вважає абсолютно не обгрунтованим позов, дана квартира придбана в шлюбі і є об`єктом права спільної сумісної власності. Тому просив суд у задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити.

Ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання від 29.12.2021 було прийнято зустрічний позов до спільного розгляду з первісним позовом, а вимоги за зустрічною позовною заявою об`єднано в одне провадження з первісним позовом..

13.01.2022 на адресу суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву в якому вказали, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі протягом п`яти років. Фактично шлюбні відносини припинились ще раніше, у 2020 році. Позивач за первісним позовом раніше у шлюбі не була, постійно працювала та проживала у м. Києві, орендуючи квартиру разом із своїм братом ОСОБА_6 . Так було вигідніше, бо обидва збирали гроші на свою власну квартиру. До укладення шлюбу з ОСОБА_1 позивач мала свої особисті кошти 23 000,00 доларів США, які зберігались частково вдома, а частково у матері в м. Житомирі. Брат позивачки ОСОБА_6 був одружений, але сімейні відносини не склалися і він розлучився у 2015, сплачує аліменти дітям. Станом на 2019 він мав особисті кошти у сумі 13 000,00 доларів США. Мати позивача ОСОБА_7 всією душею піклувалась про своїх дітей, окрім пенсії постійно підробляла, щоб допомогти дітям зібрати гроші на своє власне житло. На 2019 рік мала 7 000,00 доларів США. З самого початку укладення шлюбу, відповідач ОСОБА_8 постійно був у роз`їздах, а тому позивачка так і проживала з братом удвох в орендованій квартирі. У 2019 позивачка вирішила купити квартиру, але особистих грошей не вистачало, тому поспілкувалась з братом та матір`ю, уклала договір позики між собою. Окрім того, сподівалась, що коли буде власна квартира, чоловік не буде постійно у роз`їздах. Тим більше, що позивачка сподівалась ще народити дитину. Позивачка, її брат та мати домовились між собою, що брат після укладання договору купівлі-продажу квартири буде проживати у одній з кімнат купленої квартири. Сумісних коштів перед покупкою квартири було фактично 100 000,00 грн. Після переїзду у нову квартиру, відповідач за первісним позовом привіз свою матір, і поселив її у одній із кімнат. Мати відповідача почала вести себе агресивно, оскорбляла позивачку, називала її безплідною, говорила на неї всілякі гадості, доводила постійно до сліз. Відповідач почав виганяти брата позивачки, погрожував позивачці, кричав, що ти будеш плакати кровавими сльозами, підеш звідці гола. Постійні конфлікти не давали можливості нормально жити та працювати. Не добившись свого, після конфлікту, відповідач уїхав по своїм справам, а його мати до себе до дому. Після розірвання шлюбу, позивачка запропонувала відповідачу 23 000,00 доларів США в еквіваленті, розуміючи, що із своєю мамою він не дасть спокійного життя. Вона пропонувала йому мирне врегулювання спору, він вимагав повернути всі подарунки, які були ним подаровані, нарахувавши ще 4 000,00 доларів США. Дійшли згоди на мирне врегулювання спору і виплату 27 000,00 доларів США, щоб квартира залишилась повністю ОСОБА_9 , але відповідач відмовився від мирного врегулювання спору, та потребував собі більшу частину квартири, щоб була можливість зайняти дві кімнати, поселити свою матір і вижити позивачку разом з братом з квартири. Відповідачу було достовірно відомо про договори займу, про те що його вклад був незначний. Враховуючи викладене просила суд у задоволені зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

02.02.2022 на адресу суду надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву в якій позивач за зустрічним позовом вказав, що викладені обставини у відзеві на зустрічну позовну заяву є надуманими і абсолютно не відповідають дійсності. Крім цього, вона сама собі суперечить у викладеній позиції, адже її первісний позов базується на зовсім інших обставинах. Хоче акцентувати чітко на тому, що переконаний, договори позики робились лише тепер, спеціально під дану справу і під конкретний відзив на зустрічну позовну заяву. В цій же справі вважає за необхідне викликати та допитати в якості свідків мати та брата відповідачки за зустрічним позовом.

01.09.2022 року на адресу суду надійшла заява відповідача по первісному позову, позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 28.09.2024 заяву відповідача за основним позовом (позивача за зустрічним позовом) про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково. Накласти арешт на 63,82% ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

23.09.2024 на адресу суду надійшла заява представника позивача за первісним позовом адвоката Скріжалевської Л.П щодо залишення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя без розгляду.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.09.2024 року клопотання позивача за первісним позовом про залишення її позовних вимог без розгляду - залишено без задоволення, оскільки розгдляд справи по суті вже проводився.

24.09.2024 на адресу суду надійшла заява позивача за первісним позовом ОСОБА_2 щодо відмови від позовних вимог та закриття провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24.09.2024 року прийнято відмову від позовних вимог позивача та закрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ спільного майна подружжя, продовжено розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

23.09.2024 року в судовому засіданні була заслухована в якості свідка мати позивачки за первісним позовом ОСОБА_7 , яка вказала, що її донька ОСОБА_2 є власником спірної квартири, яка придбана нею на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 04.07.2019 ОСОБА_4 , приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 373 і не визнає вказану квартиру спільною сумісною власністю подружжя з ОСОБА_1 . Намагання доньки ОСОБА_2 вирішити мирним шляхом спір щодо квартири, яка є єдиним її житлом та брата, бо сумісне проживання з колишнім чоловіком у квартирі не можливе через постійні лайки, образи позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 та її матір`ю, виклик поліції та швидкої допомоги ОСОБА_2 та її братом не увінчались успіхом. Нормально жити та працювати було неможливо. Фактично ОСОБА_2 була на грані виживання, а тому зайняла гроші та до звернення до суду, домовилася з ОСОБА_1 , що вона сплачує половину ринкової вартості квартири ОСОБА_1 .. Нотаріусом було підготовлено мирову угоду, але ОСОБА_1 не з`явився до нотаріуса і відмовився від мирової угоди.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали вимоги поданого позову.

Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали.

Суд, вислухавши учасників цивільного процесу, наведені сторонами доводи та заперечення щодо підстав та предмету позову, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дають підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.06.2016 року по 19.04.2021 року.

Сімейне життя не склалося та шлюб було розірвано згідно рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19.04.2021 в справі № 754/167/21. Дітей від шлюбу не мають.

За період спільного проживання набули у спільну сумісну власність наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , яка має загальну площу 71,3 кв. м. (три кімнати). Даний факт підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 04.07.2019 року.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишилась у спільній квартирі проживати.

Позивач зазначає, що не вся спірна квартира купувалась за спільні кошти. 08.09.1999 року до одруження з відповідачкою - позивач ОСОБА_1 , придбав у ОСОБА_5 незакінчене будівництво житлового будинку (готовність становила 75 %), що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв. м., а 25.06.2019 року він продав незавершене будівництво житлового будинку (готовність становила 75 %)з земельною ділянкою, що належало йому на праві особистої власності. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.06.2019 і він отримав 27 720,00 грн. За договором купівлі продажу незавершеного будівництва він отримав 140 753,00 грн. тобто разом 168 473,00 грн. Дану суму він доклав до спільних з дружиною коштів і через 10 днів (04.07.2019 року) вони придбали спірну квартиру. Тобто придбання саме за ці кошти частини квартири підтверджується малим проміжком часу між угодами.

Вважає, що 168 473,00 грн. складає особисту частку в спільній квартирі, виходячи з вартості квартири на момент придбання 1 219 000,00 грн., тобто за кошти, які належали йому на праві особистої власності, було придбано 13,82 % спільної квартири.

Відповідачка вказане заперечувала з підстав того, що вона надавала згоду на продаж незавершеного будівництвом будинку, тобто дана обставина є підтвердженням того, що даний будинок був їх спільним майном, крім того зазначає, що відсутні докази, що кошти отриманні від продажу були витрачені на придбання спірної квартири.

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові, а в разі, якщо на тому наполягає відповідач, - для відхилення його заперечень проти позову.

Суть поділу майна полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При ухваленні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, в зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням переліку об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення вартості.

Згідно з частинами другою і третьою статті 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18 викладений загальний правовий висновок про те, що статтями 60, 70 СК України, статтею 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що спірна квартира придбана позивачем та відповідачем за час шлюбу, тому вона є їх спільним майном.

Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішенні справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19); пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (провадження № 12-57гс21).

Так, суд вважає доведеним належними доказами факт того, що позивач ОСОБА_1 , придбав у ОСОБА_5 незакінчене будівництво житлового будинку (готовність становила 75 %), що знаходиться у АДРЕСА_1 та розташоване на земельній ділянці розміром 600 кв. м., та оскільки на момент продажу - 25.06.2019 року він продав незавершене будівництво житлового будинку (готовність становила тих самих 75 %) з земельною ділянкою, - вказаний будинок та земельна ділянка на якому він розташований - належала позивачу на праві особистої власності. За договором купівлі-продажу земельної ділянки від 25.06.2019 і він отримав 27 720,00 грн. За договором купівлі продажу незавершеного будівництва він отримав 140 753,00 грн. тобто разом 168 473,00 грн., вказані обставини не оспорювались сторонами.

Враховуючи, що через 10 днів після продажу особистого нерухомого майна позивача сторонами придбана спірна квартира - суд вважає, що 168 473,00 грн. складає особисту частку в спільній квартирі, виходячи з вартості квартири на момент придбання 1 219 000,00 грн., тобто за кошти, які належали позивачу на праві особистої власності, було придбано 13,82 % спільної квартири, а тому позовні вимоги позивача про визнання за ним права особистої власності на 13,82 % частини квартири АДРЕСА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Даний факт підтверджує договір купівлі-продажу незакінченого будівництва, який позивач додає до заяви, свідоцтво про право власності від 12.06.2013 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Отже, саме на такий відсоток його частка у спільному майні подружжя має бути збільшена. Таким чином, за ним слід визнати частку у спільному майні подружжя в розмірі 63,82%, а дружині залишити у власності частку 36,18 %.

Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16ц від 24.01.2020 зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того подружжя, за чиї кошти воно придбане. Враховуючи викладене просить суд здійснити поділ спільного майна подружжя в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 , право власності на 63,82% ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 вартістю 933 942,00 грн. та виділити йому у власність 63,82 % ідеальної частки спірної квартири. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 36,18 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 вартістю 529 458,00 грн. та припинити її право власності на 63,82% спірної квартири.

Суд вважає можливим поділити майно подружжя відповідно до запропонованого позивачем в позовній заяві порядку, та який на думку суду відповідає нормам діючого Сімейному Кодексу України.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги. Тому, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.60, 61, 70, 71 СК України, ст. ст. 13, 76-81, 89, 137, 141, 258-261, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 63,82 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 36,18 % ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення та підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 03.10.2024 року.

Суддя: Н.Г.Таран