КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року місто Київ.

Справа № 756/16458/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15270/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапка М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суд м. Києва від 29 березня 2024 року (ухвалено у складі судді Луценко О.М., інформація щодо повного тексту відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно набуте в період шлюбу

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на частину квартири, відповідно до якого просила визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя, визнати право власності: за К ОСОБА_3 на частину квартири АДРЕСА_2 .

Позов обґрунтовує тим, що відповідач та позивач перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007 року, що був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, актовий запис № 75. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020року шлюб було розірвано. За час перебування сторін у шлюбі, саме в інтересах сім`ї, була придбана у власність для спільного проживання сім`ї, ведення спільного господарства та побуту квартира за адресою : АДРЕСА_3 , право власності на яку було зареєстрованоза відповідачем. З огляду на викладене, враховуючи відсутність можливості добровільного вирішення спору, ОСОБА_2 була вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

04.03.2024 року ОСОБА_1 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на майно набуте в період шлюбу, посилаючись на те, що 05 листопада 1998 року родина позивача, а саме вітчим, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , отримали у власність в рівних частинах, шляхом безкоштовної приватизації, квартиру АДРЕСА_4 . Відповідно до свідоцтва встановлюється, що кожен з них мав право власності по 1/3 частини квартири, тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем позивач вже був власником 1/3 частини квартири. Після смерті вітчима відкрилась спадщина на 1/3 частину квартири, яку вони фактично своїм проживанням в квартирі прийняли як спадкоємці. 18 січня 2007 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва було визнано право власності за позивачем та ОСОБА_8 , в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6 , по 1/4 частині за кожним на квартиру АДРЕСА_4 . Згодом дана квартира була ними відчужена. Зазначає, що будь-яких коштів його сім`ї з ОСОБА_2 витрачено на придбання цієї квартири не було. Жодних спільних грошових коштів подружжя на це витрачено не було.

Рішенням Оболонського районного суд м. Києва від 29 березня 2024 року первісний позов задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири АДРЕСА_1 , жилою площею 15,40кв.м., зальною площею 32,20кв.м.

В задоволені зустрічного позову - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 29 липня 2024 року, згідно поштової відмітки, подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване рішення в частині поділу спільного майна не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Вказує, що при поділі майна подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом такого набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вважає, що судом був порушений принцип рівноправності сторін.

Вказує, що визнавши право власності спірної квартири за ОСОБА_2 , суд вчинив це формально, не дослідивши та оцінивши докази по справі.

Вказує, що ОСОБА_1 з 26 січня 2007 року був власником 1/3 квартири АДРЕСА_4 , а згодом, з 18 січня 2007 року він отримав право власності на вказаної квартири. Іншою частиною володів брат ОСОБА_1 . Згодом позивач за зустрічним позовом та його брат вирішили продати квартиру, а отримані кошти розділити та придбати кожному окреме житло, оскільки у кожного була вже своя родина.

Зазначає, що знайшовши покупця на вказану квартиру та підібравши інше житло, ОСОБА_1 та його брат вирішили укласти всі договори в один день - 08 лютого 2008 року, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами. Відповідно до вказаних договорів, квартиру ОСОБА_1 було продано за 877000 грн, тоді як спірну квартиру було куплено 20000 грн.

Вказує, що ОСОБА_2 , не надала ніяких письмових доказів про наявність у неї та ОСОБА_1 спільних коштів подружжя на купівлю нерухомості.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 6 серпня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

16 вересня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, якою просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Вказує, що ОСОБА_2 давала згоду на відчуження квартири та купівлі нової, що передбачено законом. Разом з тим матеріали справи не містять доказів, що кошти від продажу квартири одержані ОСОБА_1 та використані для купівлі спірної квартири.

Непогоджуючись з посиланнями скаржника на порушення судом норм процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції при закритті підготовчого засідання двічі з`ясовував думку сторін і представник ОСОБА_1 не заперечував про подальший розгляд справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_10 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.01.2007, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.12.2020 було розірвано.

Від шлюбу мають неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 08.02.2008, під час шлюбу з ОСОБА_2 , на ім`я ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 .

Задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідачем за зустрічним позовом не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно та його вимога за зустрічним позовом про визнання спірного майна його особистою приватною власністю не підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка переглядається, районний суд встановив, що: на момент набуття спірної квартири сторони перебували у шлюбі майже рік ; презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно не спростована; у справі відсутні належні та допустимі докази про те, що спірна квартира була придбана за кошти отримані позивачем за зустрічним позовом від продажу квартири, яка булайого особистою власністю . За таких обставин, районний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову, та визнання за ОСОБА_11 права особистої приватної власності на спірну квартиру.

Аргументи апеляційної скарги про те, що районним судом не враховано, що договір купівлі-продажу квартир укладався в один день і вартість частки ОСОБА_1 за продану ним квартиру, що була його дошлюбним майном дорожча ніж спірна квартира, апеляційний суд відхиляє з таких підстав.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 наполягав на тому, що ринкова вартість спірної квартири вірно зазначена в договорі купівлі продажу і становить 3960 доларів США або 20 000 гривень.

Позивачка за основним позовом стверджувала, що спірна квартира була придбана в шлюбі за спільні кошти, які вони з чоловіком накопичили за час шлюбу.

Окрім надання суду договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , будь-яких доказів тому, що кошти від продажу цієї квартири були використані для придбання спірної квартири суду надано не було.

Сам лише факт укладення договорів в один день, але в різних нотаріусів та в різних місцях не доводить, що кошти від продажу були отримані ОСОБА_1 до того, як була сплачена вартість спірної квартири.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що 20 000 грн. подружжя мало змогу накопичити з зароблених ними коштів за один рік шлюбу.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору та обсягу необхідних доказів на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, позивачкою пред`явлені позовні вимоги про поділ спірної квартири.Районний суд встановивши, що презумпція спільності права власності подружжя не спростована і у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували придбання нерухомого майна за особисті кошти ОСОБА_1 , з урахуванням принципу диспозитивності обґрунтовано задовольнив основний позов про поділ квартири.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань .

Доводиапеляційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення районного суду ухвалено без дотримання норм матеріального та процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі. У зв`язку із наведеним, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення; рішення районного суду - без змін, а тому судовий збір за подання апеляційноїскарги покладається на особу, яка її подала.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд встановив, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суд м. Києва від 29 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська