ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 534/1311/22 Номер провадження 22-ц/814/2468/24Головуючий у 1-й інстанції Морозов В.Ю. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,

за участю секретаря судового засідання Філоненко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Бурлак Маргарита Володимирівна, на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії, припинення трудових відносин та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії, припинення трудових відносин та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 02 квітня 2021 року позивач прийнята на роботу на посаду бармена, уклавши трудовий договір з ФОП ОСОБА_1 . У зв`язку з вагітністю та пологами протягом періоду з 15 червня 2021 року по 18 жовтня 2021 року позивач перебувала на лікарняному та в 30 тижнів вагітності оформила відпустку у зв`язку з вагітністю. За весь період трудових відносин відповідач заробітну плату не виплачував, а також на підставі поданого позивачем листка непрацездатності не подав до Горішньоплавнівського відділення ФССУ належним чином оформлену заявку-розрахунок на фінансування належної позивачу допомоги по вагітності та пологам, чим позбавив позивача соціального захисту. У зв`язку з вказаними обставинами, позивач направила на адресу відповідача рекомендованим поштовим відправленням заяву про звільнення з 30 вересня 2022 року за власним бажанням. На день подачі заяви відповідач позивача не звільнив, розрахунки не провів.

У зв`язку з вищевикладеним, після уточнення позовних вимог, позивач прохала суд: стягнути з ФОП ОСОБА_1 на її користь заробітну плату за квітень-липень 2021 року у сумі 18300,00 грн; зобов`язати ФОП ОСОБА_1 подати до головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області або його відділення за своїм місцем обліку, як страхувальника, належним чином оформлену заяву-розрахунок на фінансування ОСОБА_2 допомоги по вагітності та пологах; визнати трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно наказу (розпорядження) №3-к від 01 квітня 2021 року «Про прийняття на роботу», виданого ФОП ОСОБА_1 , припиненим з 30 вересня 2022 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України; стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2022 року по 01 квітня 2023 року в сумі 34883,75 грн, а також стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

Короткий зміст рішення місцевого суду

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року позовну заяву ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії, припинення трудових відносин та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задоволено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за квітень-липень 2021 року в сумі 18300,00 грн.

Зобов`язано ФОП ОСОБА_1 подати до головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області або його відділення за своїм місцем обліку, як страхувальника, належним чином оформлену заяву-розрахунок на фінансування ОСОБА_2 допомоги по вагітності та пологах.

Визнано трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , згідно наказу (розпорядження) №3-к від 01 квітня 2021 року «Про прийняття на роботу», виданого ФОП ОСОБА_1 , припиненим з 30 вересня 2022 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 жовтня 2022 року по 01 квітня 2023 року в сумі 34883,75 грн.

Стягнуто з відповідача на користь позивача судові витрати.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

З рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку, подавши до суду апеляційну скаргу.

У поданій апеляційній скарзі відповідач прохав суд ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати, зобов`язання вчинити дії, припинення трудових відносин та стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні задовольнити частково, а саме визнати трудовий договір, укладений між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 припиненим з 30 вересня 2022 року на підставі частини першої статті 36 КЗпП України, а в іншій частині позовних вимог відмовити.

Позиції учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

На думку особи, яка подала апеляційну скаргу, оскаржуване судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки викладені у ньому висновки не відповідають обставинам справи, а також під час його ухвалення було допущено порушення норм процесуального та матеріального права.

Відповідач зазначає, що у позивача в період з квітня 2021 року по червень 2021 року були відсутні відпрацьовані дні, а тому база для нарахування заробітної плати була відсутня. Крім того, з 15 червня 2021 року ОСОБА_2 було відкрито лікарняний лист у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.

Зауважено, що позивач не набула права на отримання виплат за рахунок Фонду соціального страхування України не з вини роботодавця, а через невиконання нею трудових функцій.

Роботодавцем наголошено, що він не був обізнаний про направлення працівником на його адресу заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, оскільки не отримував будь-якої кореспонденції від ОСОБА_2 . Крім того, матеріли справи не містять підтвердження порушення ФОП ОСОБА_1 положень трудового законодавства, які мають передувати заяві про звільнення згідно частини третьої статті 38 КЗпП України.

Особа, яка подала апеляційну скаргу вважає, що оскаржуване судове рішення не є належним чином мотивованим, оскільки воно не містить будь-якого обґрунтування, а також у ньому не враховано доводів відповідача.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач прохала суд рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року залишити без змін, а подану ФОП ОСОБА_1 апеляційну скаргу без задоволення.

Позивачем наголошено, що відповідач не надав до місцевого суду жодних первинних документів, що містять відомості про відсутність працівника на роботі, які були підставою для внесення до табеля причини неявки ОСОБА_2 на роботу. Крім того, відсутнє й належне фіксування самого факту відсутності працівника на робочому місці.

Також зауважено, що з листа Горішньоплавнівського відділення ФССУ від 05 жовтня 2022 року стало відомо, що заява-розрахунок на фінансування матеріального забезпечення позивача була повернута відповідачу, зокрема, через наявність в ній помилок, які в подальшому не були усунуті.

Щодо явки та позиції учасників справи в суді апеляційної інстанції

Відповідач та його представник під час судового засідання підтримали вимоги апеляційної скарги та прохали її задовольнити з підстав, що у ній наведені, наголошуючи на відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача, зокрема, прохав суд здійснювати розгляд справи за відсутності позивача

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до наказу (розпорядження) № 3-к від 01 квітня 2021 року позивач ОСОБА_2 прийнята на роботу з 02 квітня 2021 року на посаду бармена у бар «Вегас» (а.с. 74).

Факт працевлаштування позивача у ФОП ОСОБА_1 з 02 квітня 2021 року також підтверджується й за допомогою наявних у матеріалах справи відомостей з Пенсійного фонду України та податкових звітів.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків станом на 10 серпня 2022 року ОСОБА_2 було нараховано з 02 квітня 2021 року по серпень 2021 року від ФОП ОСОБА_1 3300,00 грн у липні 2021 року (а.с. 11).

З додатку 1 до Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платника податків фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, а також сум нарахованого єдиного внеску вбачається, що ОСОБА_2 у червні 2021 року за 14 календарних дні перебування у трудових відносинах з відповідачем було нараховано заробітну плату у розмірі 3300,00 грн, а за 16 календарних днів перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю 3153,76 грн, у липні, серпні, вересні, жовтні 2021 року здійснювалося виключно нарахування виплат щодо перебування у відпустці у зв`язку з вагітністю (а.с. 138).

Згідно виписки із індивідуальної карти № 16 ОСОБА_2 взята на облік по вагітності 20 січня 2021 року та останній видано лікарняний лист з 15 червня 2021 року по 18 жовтня 2021 рік за № 230876 (а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 31 серпня 2021 року позивач народила сина ОСОБА_3 (а.с. 13).

У відповіді про надання інформації № 03-165 від 05 жовтня 2022 року Горішньоплавнівського відділення ФССУ УВДФ у Полтавській області зазначено, що на момент подання заяви-розрахунку для фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (затверджену Постановою правління Фонду соціального страхування України 19 липня 2018 року №12) ФОП ОСОБА_1 до Горішньоплавнівського відділення, згідно даних Єдиної інформаційної системи ФССУ (відомостях з Єдиного Державного реєстру застрахованих осіб) за зазначену особу (ред. ОСОБА_2 ) відсутня сплата страхових внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування за всіма його видами, відсутні відпрацьовані дні, а відповідно і заробіток з якого сплачено податок відсутні, також заява містила інші помилки, в наслідок чого, заяву-розрахунок не прийнято, роботодавцю надано роз`яснення, більше страхувальник-роботодавець не звертався до відділення з відповідними заявами-розрахунками для отримання фінансування (а.с. 14).

08 вересня 2022 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернулася до ФОП ОСОБА_1 із заявою про звільнення за власним бажанням, у якій прохала відповідача звільнити її з 30 вересня 2022 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (а.с. 15-16).

Позиція суду апеляційної інстанції

Щодо оплати праці

Згідно частини першої статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Так, з матеріалів справи вбачається, що згідно наказу (розпорядження) № 3-к від 01 квітня 2021 року позивач ОСОБА_2 прийнята на роботу з 02 квітня 2021 року на посаду бармена у бар «Вегас» із встановленим окладом (тарифна ставка) 6000,00 грн.

Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Аналізуючи наданий ФОП ОСОБА_1 табель обліку використання робочого часу вбачається, що у квітні 2021 року ОСОБА_2 (бармен) з 02 квітня 2021 року по 30 квітня 2021 року була відсутня на робочу місці із зазначенням підстави «інші причини неявки» (а.с. 72), у травні 2021 року з 01 травня 2021 року по 31 травня 2021 року була відсутня на робочу місці із зазначенням підстави «інші причини неявки» (а.с. 73), у червні 2021 року з 01 червня 2021 року по 14 червня 2021 року була відсутня на робочу місці із зазначенням підстави «інші причини неявки», а з 15 червня 2021 року у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами (а.с. 71).

Крім того, у матеріалах справи міститься акт №1 від 02 квітня 2021 року «Про відсутність на роботі», у якому зазначено, що ОСОБА_2 , бармен, була відсутня на робочому місці з 09:00 год. до 21:00 год. (а.с. 57).

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксована в акті про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була спричинена.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунені.

Подібні висновки щодо фіксації факту відсутності працівника на роботі зроблені у постановах Верховного Суду від 16 січня 2023 року у справі № 568/487/22 (провадження № 61-11728св22), від 03 квітня 2023 року у справі № 760/26938/20 (провадження № 61-2834св23), від 14 червня 2023 року у справі № 727/3770/21 (провадження № 61-1886св22).

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2024 року по справі № 695/1076/22 вказано, що табель обліку робочого часу і особовий рахунок з нарахування заробітної плати не є належними та допустимими доказами на підтвердження факту відсутності працівника на роботі, оскільки вони згідно з наказом Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (зі змінами) є типовими формами первинної облікової документації: № П-5 «Табель обліку використання робочого часу» і № П-6 «Розрахунково-платіжна відомість працівника», які не відображають та не фіксують факту відсутності працівника на роботі.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 15 липня 2024 року по справі № 758/9515/23 звертає увагу, що відповідно до КЗпП України та Закону України «Про оплату праці» обов`язок доказування відсутності заборгованості перед позивачем, у тому числі щодо виплати належних працівникові сум, покладається на роботодавця, а не на позивача (робітника).

З огляду на неподання роботодавцем до суду доказів фіксації факту відсутності ОСОБА_2 на робочому місці з 03 квітня 2021 року по 14 червня 2021 року, то остання має право на отримання заробітної плати за вказаний період. Також слід зауважити, що відповідачем не надано доказів виплати позивачу заробітної плати у вище зазначений період.

Враховуючи факт перебування позивача з 15 червня 2021 року по 18 жовтня 2021 року у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами, що підтверджується наданими доказами, а також не оспорюється сторонами справи, то нарахування заробітної плати у вказаний період не є можливим з огляду на нездійснення працівником своїх трудових функцій та отримання останньою передбаченої законодавством грошової допомоги.

Відтак, аналізуючи матеріали справи, а також норми матеріального права та практику їх застосування Верховним Судом, колегія суддів вважає, що стягненню з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає заробітна плата за квітень-червень 2021 року в сумі 15300,00 грн (6000,00 грн + 6000,00 грн + 3300,00 грн, які були нараховані роботодавцем за 14 календарних днів червня 2021 року, однак відомості про виплату яких відсутні).

Щодо зобов`язання відповідача вчинити дії

Відповідно до статті 255 КЗпП України види матеріального забезпечення та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням працівникам, а в деяких випадках і членам їх сімей, умови їх надання та розміри визначаються законами України з окремих видів загальнообов`язкового державного соціального страхування, іншими нормативно-правовими актами, які містять норми щодо загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (тут і далі в редакції, чинній на момент настання страхового випадку ОСОБА_2 у зв`язку з вагітністю та пологами) роботодавець зобов`язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 16 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» застраховані особи мають право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом.

Пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» передбачено, що за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності надаються такі види матеріального забезпечення та соціальних послуг, як окрема допомога по вагітності та пологам.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлення за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

З відповіді про надання інформації № 03-165 від 05 жовтня 2022 року Горішньоплавнівського відділення ФССУ УВДФ у Полтавській області зазначено, що на момент подання заяви-розрахунку для фінансування страхувальників для надання матеріального забезпечення застрахованим особам у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та окремих виплат потерпілим на виробництві за рахунок коштів Фонду соціального страхування України (затверджену Постановою правління Фонду соціального страхування України 19 липня 2018 року №12) ФОП ОСОБА_1 до Горішньоплавнівського відділення, згідно даних Єдиної інформаційної системи ФССУ (відомостях з Єдиного Державного реєстру застрахованих осіб) за зазначену особу (ред. ОСОБА_2 ) відсутня сплата страхових внесків на загальнообов`язкове соціальне страхування за всіма його видами, відсутні відпрацьовані дні, а відповідно і заробіток з якого сплачено податок відсутні, також заява містила інші помилки, в наслідок чого, заяву-розрахунок не прийнято, роботодавцю надано роз`яснення, більше страхувальник-роботодавець не звертався до відділення з відповідними заявами-розрахунками для отримання фінансування.

Суд першої інстанції встановивши, що ФОП ОСОБА_1 не виконав належним чином покладені на нього законом обов`язки щодо подання відповідних документів щодо ОСОБА_2 до відділення ФССУ УВДФ у Полтавській області, дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання відповідача оформити належним чином заяву-розрахунок для здійснення надання фінансування відповідного матеріального забезпечення у зв`язку з вагітністю та пологами.

Щодо звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу та його бухгалтеру ОСОБА_4 позивачем направлялася заява про звільнення за власним бажанням, у якій остання прохала звільнити її у зв`язку з невиконанням законодавства про працю та умов укладеного трудового договору з посади бармена з 30 вересня 2022 року за власним бажанням на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Згідно наданих до суду першої інстанції чеків поштової установи, а також роздруківок відстеження поштової кореспонденції вбачається, що станом на 09 вересня 2021 року ОСОБА_1 не було вручено під час доставки вказану вище заяву позивача, натомість 10 вересня 2022 року ОСОБА_4 отримала заяву про звільнення.

Слід зауважити, що відомостей про повернення направленого листа адресанту матеріали справи не містять, також відповідачем не надано будь-яких доказів неотримання ним цього листа з огляду на його направлення за адресою проживання останнього.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39 КЗпП України).

Відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до статті 38 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, що спонукають працівника до розірвання цього договору, їх працівник визначає самостійно. У разі якщо зазначені працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника з підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, він може відмовити в розірванні трудового договору, але не має права розірвати цей договір на інших підставах, які працівником не вказувалися.

Таким чином, обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 13 березня 2019 року у справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18) та від 13 лютого 2023 року у справі № 335/6034/21 (провадження № 61-8300св22).

При вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства з боку роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Стаття 117 КЗпП України визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу доводів апеляційної скарги вбачається, що відповідачем не оспорюється розмір стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також не заявляється вимога щодо його зменшення.

Оскільки роботодавець не відреагував на подану письмову заяву про звільнення працівника, то суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що відповідачем допускалося невиконання вимог трудового законодавства, порушувались права і законні інтереси позивача у сфері трудових відносин, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення трудового договору ОСОБА_2 за частиною третьою статті 38 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Щодо інших доводів апеляційної скарги

У постанові від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) Верховний Суд зазначив, що правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань», стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Як вбачається з частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року у частині періоду та розміру стягнення заробітної плати слід змінити, стягнувши з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за квітень-червень 2021 року в сумі 15300,00 грн замість стягнутої заробітної плати за квітень-липень 2021 року в сумі 18300,00 грн.

Враховуючи абстрактність задоволених судом першої інстанції позовних вимог, то слід виключити з резолютивної частини рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року шостий абзац, яким ухвалено «стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати».

В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року підлягає залишенню без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Згідно з частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, у зв`язку із частковим задоволенням апеляційних вимог відповідача, судові витрати у вигляді судового збору, які понесені ФОП ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги у розмірі 244,03 грн, слід компенсувати останньому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник адвокат Бурлак Маргарита Володимирівна задовольнити частково.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року у частині періоду та розміру стягнення заробітної плати змінити, стягнувши з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заробітну плату за квітень-червень 2021 року в сумі 15300,00 грн замість стягнутої заробітної плати за квітень-липень 2021 року в сумі 18300,00 грн.

Виключити з резолютивної частини рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року шостий абзац, яким ухвалено «стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати».

В іншій частині рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 19 грудня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати понесені фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 244,03 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 01 жовтня 2024 року.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді Т.В. Одринська

О.О. Панченко