ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/7526/22 Номер провадження 22-ц/814/1596/24Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О.А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.

при секретарі Філоненко О.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голяніщева Д.Ю.

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Мирка Р.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року,ухвалене у складі головуючої судді Самсонової О.А., повний текст судового рішення виготовлено 15.12.2023,

та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року ухвалене у складі головуючої судді Самсонової О.А., повний текст судового рішення виготовлено 20.12.2023 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позов мотивовано тим, що 31 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 та Підприємством з іноземною інвестицією «Гедеон Ріхтер Укрфарм» було укладено Договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (аптека) загальною площею 51,5 кв.м., що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за суму 637399 грн. 00 коп.

Відповідач, яка є донькою позивача, не володіла станом на день підписання договору такими грошовими коштами.

Станом на 31.10.2016 року ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність та з метою розвитку своєї підприємницької діяльності здійснював пошук нерухомого майна для відкриття аптеки. Після пошуків, було знайдено необхідне приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке належало Товариству з обмеженою відповідальністю "Гедеон Ріхтер Укрфарм".Укладення договору було заплановано на 31.10.2016 року.

Для оплати вартості нерухомого майна позивач уклав 28.10.2016 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори позики на загальну суму 640000 грн.

У день підписання договору - 31.10.2016 року позивач встановив, що оригінал свого паспорту та коду залишив після підписання договору позики у свого брата ОСОБА_4 , у зв`язку з чим покупцем за договором була ОСОБА_3 .

У зв`язку з цим 31.10.2016 року на рахунок відповідача через касу банку в присутності ОСОБА_4 були зараховані грошові кошти, оскільки договором передбачалося, що розрахунок по договору буде здійснюватися безготівково за реквізитами продавця в АТ «УКРЕКСІМБАНК». Загальна вартість нерухомого майна 637399 грн. 00 коп.

ОСОБА_1 стало відомо, що його донька ОСОБА_3 має намір продати нерухоме майно (аптеку) за адресою АДРЕСА_1 без його згоди, хоча ОСОБА_1 був фактичним покупцем за договором купівлі-продажу.

Грошові кошти, які були сплачені в рахунок оплати вартості нерухомого майна, не належали ОСОБА_3 . Добровільно кошти позивачу відповідач не повернула. Тому просив стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 637399 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів відмовлено.

Додатковим рішенням Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року судові витрати зі сплати судового збору віднесені за рахунок держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 8000 грн. на відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем належним чином не доведено факту передачі відповідачу коштів та факту безпідставного одержання нею коштів та збереження їх за рахунок позивача.

Стосовно додаткового рішення судом зазначено, що оскільки судом в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, витрати відповідача з оплати правової допомоги покладаються на позивача.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись із таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування місцевим судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам та прийшов до помилкового висновку про недоведеність факту передання грошових коштів відповідачу, відновідно факту безпідставного одержання нею коштів та збереження їх за рахунок позивача.

08.04.2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Мирко Р.О. надав суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5 000 грн.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голяніщева Д.Ю., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Мирка Р.О., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується матеріалами справи, що 31 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , яка є донькою позивача ОСОБА_1 , та ТОВ «Гедеон Ріхтер Укрфарм» укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (аптека) загальною площею 51,5 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т. Є. та зареєстрований у реєстрі за № 1927.

Згідно з пунктом 2.1 вказаного договору продаж вчинено за суму 637 399,00 грн. ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем за видом діяльності 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах. Для здійснення своєї підприємницької діяльності отримала ліцензію на провадження господарської діяльності з оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами у зв`язку із створенням нових місць провадження господарської діяльності з роздрібної торгівлі.

28 жовтня 2016 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з яким позивач позичив 540 000,00 грн, строком до 28 жовтня 2021 року, для використання в особистих потребах (купівля нерухомого майна).

28 жовтня 2016 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір позики, згідно з яким позивач позичив 100 000,00 грн, строком до 28 жовтня 2021 року, для використання в особистих потребах (купівля нерухомого майна).

Вказані обставини встановлені постановою Полтавського апеляційного суду від 25 серпня 2022 року та постановою Верховного Суду від 26 липня 2023 року у справі №554/907/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень та визнання покупцем за договором (а.с. 32-42, 206-212).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача спірних грошових коштів, оскільки позивачем не доведено факт передачі відповідачу коштів та факту безпідставного одержання нею коштів та збереження їх за рахунок позивача.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постанові від 29 березня 2022 року у справі № 296/3518/19 Верховний Суд вказував, що за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Суд першої інстанцій встановив, що 31 жовтня 2016 року між ОСОБА_3 , яка є донькою позивача ОСОБА_1 , та Підприємством з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю "ГЕДЕОН РІХТЕР УКРФАРМ" було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень (аптека) загальною площею 51,5 кв.м, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Оканенко Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №1927. (далі за текстом - Договір).

Згідно з п. 2.1 Договору продаж вчинено за суму 637 399 грн. 00 коп.

Судом першої інстанції також встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем за видом діяльності 47.73 Роздрібна торгівля фармацевтичними товарами в спеціалізованих магазинах. З метою розвитку своєї підприємницької діяльності, позивач здійснював пошук нерухомого майна для відкриття аптеки, було знайдено необхідне приміщення за адресою АДРЕСА_1 , яке належало ТОВ «ГЕДЕОН РІХТЕР УКРФАРМ». Позивач для здійснення своєї підприємницької діяльності отримав ліцензію на провадження господарської діяльності з оптової та роздрібної торгівлі лікарськими засобами у зв`язку із створенням нових місць провадження господарської діяльності з роздрібної торгівлі. Ним були проведені переговори, оглянуто приміщення та досягнуто згоди, щодо продажу вказаного нерухомого майна - аптеки. Укладення договору було заплановано на 31.10.2016 року.

Для оплати вартості нерухомого майна позивач уклав 28.10.2016 року два договори позики на загальну суму 640 000 грн. Кредиторами були брат позивача, ОСОБА_4 , та близький друг, ОСОБА_5 ..

Однак, 31.10.2016 року позивач встановив, що оригінал свого паспорту та коду він помилково залишив після підписання договору позики у свого брата, ОСОБА_4 , у зв`язку з чим було вирішено, що покупцем за договором формально буде відповідачка, яка в подальшому відчужить своє право власності на аптеку позивачеві, оскільки він був фактичним покупцем. У зв`язку із цим 31.10.2016 року на рахунок відповідачки через касу банку, були зараховані грошові кошти, оскільки договором передбачалося, що розрахунок по договору буде здійснюватися безготівково за реквізитами продавця в АТ «УКРЕКСІМБАНК» (п. 2.1 Договору). Позивач був особисто присутній у приватного нотаріуса Оканенко Т.Є. під час посвідчення спірного Договору купівлі-продажу.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача про яке ним зазначається в позовній заяві здійснюється судом на розгляд якого передано спір крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 161/2823/19, від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17 та інших).

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом у постановах:

від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц (провадження № 61-1215св17), від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16 (провадження № 61-4497ск18),

від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц (провадження № 61-1133св18),

від 24 березня 2021 року у справі № 369/8126/17 (провадження № 61-5137св19).

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 495/2442/16-ц вказано, що у особи виникає зобов`язання повернути отримане майно, зокрема, грошові кошти, згідно зі статтею 1212 ЦПК України, як безпідставно набуте, якщо особа отримала їх без правової підстави, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 910/11027/18 зазначила, що вирішуючи спір про відшкодування шкоди, суд повинен встановити наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, яке має містити такі складові, як: неправомірність поведінки особи, тобто її невідповідність вимогам, наведеним в актах цивільного законодавства; наявність шкоди, під якою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права, взагалі будь-яке знецінення блага, що охороняється законом, та її розмір; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, який виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди, тобто протиправна поведінка конкретної особи (осіб), на яку покладається відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що необхідно та невідворотно спричинила шкоду; вина заподіювача шкоди, як суб`єктивного елемента відповідальності, що полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

У постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 Верховний Суд вказував, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів. Позивач, перераховуючи кошти відповідачу, які сторони спільно витрачали, знав, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (див. постанову Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20).

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Стосовно доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно ч.2 вищевказаної статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Судом встановлено, що судові витрати відповідача на професійну правничу допомогу складають 8000 грн., що підтверджується долученими до справи доказами:

договором про надання правової допомоги від 06 грудня 2022 року, додатковою угодою №1 від 06 грудня 2022 року до договору про надання правової допомоги №б/н, від 06.12.2022, актом приймання-передачі наданих послуг від 11 грудня 2023 року; квитанцією від 11 грудня 2023 року №11/12 про сплату ОСОБА_3 гонорару адвоката у розмірі 8000 грн.

Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи те, що судом першої інстанції в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, витрати відповідача з оплати правової допомоги покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року та додаткового рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 рокуколегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішеннь суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційних скарг необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року- залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду міста Полтави від 08 грудня 2023 року та додаткове рішення Київського районного суду міста Полтави від 20 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді Г.Л. Карпушин

В.П. Пікуль