Справа № 212/8703/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді Дехти Р.В., за участі секретаря судового засідання Колісник К.Е., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кривому Розі цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, -

встановив:

04 вересня 2024 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 на строк шість місяців з визначенням тимчасових обмежень прав останнього.

В обґрунтування заяви посилається на те, що з вересня 2021 року вона проживала разом з ОСОБА_2 , в належній їй квартирі, за адресою: АДРЕСА_1 . Під час сумісного проживання ОСОБА_2 на ґрунті безпідставних ревнощів постійно влаштовував скандали, які супроводжувались нецензурною лайкою, штовханнями, погрозами застосування до неї насильства та навіть фізичною розправою.

Вона постійно перебувала під його тотальним контролем. Знаходячись на своєму робочому місці він десятки разів телефонував для з`ясування її місця знаходження. Вона вимушена була декілька разів змінювати своє місце роботи, оскільки під час візитів ОСОБА_2 на її роботу постійно виникали сварки, що призводило до невдоволення керівників і згодом вона вимушена була звільнитися. 13.04.2023 року був останній скандал за місцем її проживання, під час якого ОСОБА_2 в присутності її неповнолітніх дітей ображав її грубою нецензурною лайкою, штовхав, висловлював погрози фізичною розправою.

Відчуваючи реальну загрозу за своє життя зі сторони ОСОБА_2 дитиною був викликаний наряд поліції та відносно ОСОБА_2 працівниками поліції був складаний протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України. 17.05.2023 року ОСОБА_2 постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Всі ці обставини стали підставою для припинення з ним відносин. Втім ОСОБА_2 все рівно не залишає її у спокої: кривдник постійно телефонував та направляв повідомлення з погрозою, що стало підставою для блокування його номеру. Крім того, він приходить за місцем її проживання, вибиває двері та погрожує фізичною розправою. Вона має двох неповнолітніх дітей, які проживають разом з нею. Її робота пов`язана з нічними змінами і тому находячись на роботі вона хвилюється за безпеку своїх дітей, оскільки ОСОБА_2 будь в який час може з`явитися за місцем проживання. ж а* сталося, шо у зв`язку з моїм переведенням місце моєї роботи знаходиться ведодалк міспя проживання ОСОБА_2 . Дізнавшись про це, він почав регулярно з`являтися час моєї зміни. Його візити постійно супроводжуються образами в мій бік, скандалами та погрозами. З наведеного вбачається, що домашнє насильство зі сторони ОСОБА_2 носить системний характер, а притягнення кривдника до адміністративної відповідальності не досягає бажаного виховного результату, оскільки кривдник не припиняє своєї неправомірної поведінки. Така ситуація, поза всяким сумнівом, негативно позначається на її фізичному та психічному здоров`ї, викликає обґрунтовані побоювання за безпеку її та дітей життя, здоров`я. Психологічне насильство щодо неї виражається у приниженні її честі та гідності, залякуванні фізичною розправою над нею та погрозою вбивством. Перебування у стані невизначеності через постійні побоювання зазнати нападу з боку ОСОБА_2 також наносить шкоду її здоров`ю, псує її соціальні зв`язки, знижує працездатність. Ситуація, що склалася є психотравмуючою, оскільки вона опинилась під небезпекою з боку кривдника, вона змушена приймати заспокійливі ліки, щоб знизити стан тривожності. З метою запобігання продовження чи повторного вчинення домашнього насильства заінтересованою особою - ОСОБА_2 відносно неї, ОСОБА_1 , з метою недопущення настання тяжких наслідків від фізичного та психологічного домашнього насильства від дій кривдника, вона вимушена звернутися за захистом до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд на 13 вересня 2024 року на 13:00 годину, яке було відкладено.

У судовому засіданні заявниця підтримала заяву у повному обсязі та просила її задовольнити з підстав викладених у ній.

ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у сукупності, дійшов до такого висновку.

Відповідно ч. 1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною 1 статті 15ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, єЗакон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно пункту 2 частини 1статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

У пункті 7 частини 1статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно частини 10 статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини 1статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно частини 1статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2023 року у справі № 676/265/23 (провадження № 61-9498св23), зазначено, що «домашнє насильство істотно відрізняється від звичайних конфліктних стосунків, оскільки має певні ознаки та характеризується тим, що особа, яка застосовує домашнє насильство, маючи значну перевагу в своїх можливостях, діє умисно з наміром досягти бажаного результату, який полягає у заподіянні шкоди потерпілому шляхом порушення його прав і свобод. Тоді як під конфліктом потрібно розуміти такий стан взаємовідносин, який характеризується наявністю зіткнення протилежних інтересів і поглядів, напруження і крайнього загострення суперечностей, що може призвести до активних дій, ускладнень, боротьби, що супроводжуються складними колізіями; ситуація, в якій кожна зі сторін намагається зайняти позицію несумісну з інтересами іншої сторони. Виникнення конфлікту залежить не лише від об`єктивних причин, але й від суб`єктивних факторів, до яких потрібно віднести власні уявлення учасників конфлікту про себе, свої потреби, мотиви, життєві цінності та ставлення до іншої сторони конфлікту».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 червня 2022 року у справі № 216/4309/21 (провадження № 61-1199св22), вказано, що докази, що додають до заяви, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії по відношенню до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими. В якості доказів до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Саме по собі звернення заявника до органів поліції, служби у справах дітей та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 (провадження № 61-16103св20) вказано, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.

Обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22).

Обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22).

Оцінюючи доводи заявниці, суд виходить з такого.

Відповідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 81 ЦПК України).

Відповідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У кожному конкретному випадку суди мають враховувати фактичні обставини справи та письмові докази, а заявник має довести факт вчинення фізичного, економічного та психологічного насильства відповідно до Закону.

Докази, що додають до заяви про видачу обмежувального припису, мають стосуватись місця вчинення домашнього насильства, ризиків безпеки постраждалої особи, вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи, тобто докази мають стосуватись обґрунтованих побоювань з приводу того, що особа (кривдник) здатний вдатися до небезпечних проявів домашнього насильства у будь-якому його вигляді - психологічному, фізичному, економічному, тощо. Це можуть бути докази застосування психологічного насильства, приниження гідності, жорстокого поводження з боку заінтересованої особи до заявника, катування, нелюдського поводження, що передбачає спричинення сильних фізичних та душевних страждань, тривалість та системність протиправної поведінки кривдника та докази того, що останній не усвідомлює серйозності негативних наслідків своїх дій, продовжує агресивні дії у відношенні до заявника, не бажає змінювати свою поведінку, а тому існує ризик продовження кривдником таких дій, а отже і необхідність застосування обмежувального припису є обґрунтованими.

Як докази до заяви можуть додаватись, зокрема, протокол про адміністративне правопорушення, складений уповноваженою особою органів Національної поліції; терміновий заборонювальний припис стосовно кривдника, винесений працівником уповноваженого підрозділу поліції; обмежувальний припис, винесений судом у кримінальному провадженні; інші документи, які засвідчують факт насильства; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Саме по собі звернення заявника до органів поліції не є належними доказами на підтвердження факту вчинення домашнього насильства при розгляді заяви у порядку цивільного судочинства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 року у справі справа № 216/4309/21, провадження № 61-1199св22.

Суд, перевіривши подану заяву, вважає за необхідне звернути увагу, що заявниця фактично посилалася на застосування відносно неї колишнім співмешканцем ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства.

З доводів заявниці у даній справі вбачається, що між нею та колишнім співмешканцем ОСОБА_2 склалася конфліктна ситуація.

Разом з тим, суд, дослідивши подані заявницею докази, вважає, що нею не доведено вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насилля відносно неї.

Так, як на підставу видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 , заявниця не посилається на конкретну подію скоєну ним відносно неї, а посилається на загальні його турботи відносно неї, без конкретних дат.

Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ №196221 від 05.05.2023 року, ОСОБА_2 13 квітня 2023 року об 11.00 годині, перебуваючи в квартирі АДРЕСА_2 , вчинив сімейну сварку відносно своєї дівчини ОСОБА_1 , під час якої ображав грубою нецензурною лайкою, висловлював погрози фізичною розправою, штовхав останню, чим вчинив домашне насильство психологічного та фізичного характеру. Постановою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 17.05.2023 року ОСОБА_2 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП у виді штрафу.

Як вбачається з листа ВП №3 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області №45-32-157 від 17.01.2023, наданого на звернення ОСОБА_1 , повідомлено, що за фактом її заяви, з проханням притягнути до відповідальності співмешканця гр. ОСОБА_2 , 1990 р.н., мешкає АДРЕСА_3 , який 11.01.2023 року о 10:30 год. перебуваючи у п`яному вигляді виражався нецензурною лайкою, погрожував фізичною розправою у її адресу та завдав фізичного болю, яка надійшла до відділення поліції № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області 11.01.2023 року та було зареєстровано до ЖЄО № 631 від 11.01.2023 р. працівниками відділення поліції № 3 розглянуто. В ході розгляду справи, ОСОБА_1 звернулася з письмовою заявою з проханням припинити будь-який розгляд за фактом попередньої заяви, так-як в ситуації розібралися самостійно, претензій будь-якого характеру не має, тому розгляд за даним фактом відділенням поліції № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області припинено.

Відповідно до листа № 45.3/2-4756 від 29.11.2023, повідомлено, що за фактом заяви ОСОБА_1 , з проханням вжити заходів щодо колишнього співмешканця гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 04.09.2023 року о 11:44 годин перебуваючи у Донецькій області в телефонній розмові телефонував постійно та висловлював погрози фізичної розправи, яка надійшла до ВП № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області 22.11.2023 року та було зареєстровано до ЖЄО № 23378 від 22.11.2023 р. працівниками відділення поліції № 3 розглянуто. В ході розгляду справи, у зібраних матеріалах не отримано достатніх даних та ознак адміністративного чи кримінального правопорушення у діях гр. ОСОБА_2 , тому розгляд за даним фактом відділенням поліції № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області припинено.

Відповідно до листа №45.2/2-П-410 від 26.07.2024 на запит від 16.07.2024 року було зареєстровано в канцелярії ВП № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області за вхідним № 11 - 410зв. та розглянуто. В ході проведення перевірки було встановлено, що 01.07.2024 року де ВП № З КРУП ГУНП в Дніпропетровській області надійшло повідомлення з лінії «102» про те, що за адресою АДРЕСА_1 , колишній співмешканець, з яким заявниця не мешкає близько року, вибиває двері та погрожує фізичною розправою. Дане повідомлення було зареєстровано до єдиного обліку заяв та повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події від 01.07.2024 за № 14100, після чого розглянуте відповідно до Закону України «Про звернення громадян», та списане до справи ВП, так як, проведеною перевіркою встановлено, що в змісті заяви відсутні достатні дані, що вказують на вчинення будь-яких протиправних дій проти ОСОБА_3 та інших осіб, що містять ознаки адміністративного чи кримінального правопорушення.

Отже, належних та достатніх доказів того, що ОСОБА_2 систематично вчиняв відносно своєї колишньої співмешканки ОСОБА_1 психологічне чи фізичне насильство, матеріали справи не містять.

Слід зауважити, що сам факт звернення ОСОБА_1 до відповідних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявницею та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що ОСОБА_2 вчинив щодо ОСОБА_1 домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Оскільки ОСОБА_1 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства в розумінні Закону, а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно ОСОБА_1 , а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, відповідно до ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 13, 19, 76-81, 89,133, 141, 258-259, 263-265,279, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні вимог ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 04 жовтня 2024 року.

Суддя: Р. В. Дехта