Дата документу 26.09.2024
Справа № 501/3526/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2024 року м. Чорноморськ Одеська область

Іллічівський міський суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Смирнова В.В.,

за участю секретаря судових засідань Троян Т.І.,

представника скаржника адвоката Станіславської А.В.,

представника третьої особи - адвоката Самборської Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Іллічівського міського суду Одеської області скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Чорноморський відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), державний виконавець Чорноморського відділ державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кашин Катерина Юріївна, ОСОБА_2 , про визнання протиправним та скасування рішення державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась представник ОСОБА_1 адвокат Станіславська А.в. зі скаргою на рішення державного виконавця, у якій просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашиної Катерини Юріївни №75922118 від 28.08.2024 року про відкриття виконавчого провадження.

Скарга мотивована тим, що Іллічівський міський суд Одеської області 19.08.2024 року ухвалою суду задовольнив частково заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Самборської Н.П про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки ту піклування виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, про визначення місця проживання дітей.

На час розгляду справи судом цивільної справи №501/3526/24 до моменту набрання рішенням законної сили встановлено такий порядок та час спілкування ОСОБА_2 , з дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :

- кожну середу тижня в період з 17.00 год. до 20.00 год., кожний четвер тижня в період з 17.00 год. до 20.00 год., кожну суботи тижня з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання батька без присутності матері ОСОБА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_1 передавати дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 , у встановлений судом час за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Державним виконавцем 28.08.2024 року відкрито виконавче провадження №75922118 з виконання даної ухвали. Натомість, як вказує представник заявника, виконавче провадження відкрито лише в частині резолютивної частини, що змінює її зміст та значення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 адвокат Самборська Н.П. заперечувала проти скарги.

Суд дослідивши та перевіривши докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В провадженні Іллічівського міського суду Одеської області на розгляді перебуває справа №501/3526/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей.

Ухвалою Іллічяівського міського суду Одеської області віід 19.08.2024року задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Самборської Н.П. про забезпечення позу шляхом:Того ж дня ухвалою суду було також застосовано заходи забезпечення позову, а саме:

-на час розгляду справи судом цивільної справи №501/3526/24 до моменту набрання рішенням законної сили встановлено такий порядок та час спілкування ОСОБА_2 , з дітьми: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 :

- кожну середу тижня в період з 17.00 год. до 20.00 год., кожний четвер тижня в період з 17.00 год. до 20.00 год., кожну суботи тижня з 10.00 год. до 20.00 год. за місцем проживання батька без присутності матері ОСОБА_1 ;

-зобов`язати ОСОБА_1 передавати дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 , у встановлений судом час за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Вказана ухвала була передана до виконавчої служби на виконання, у результаті чого постановою №75922118 від 28.08.2024 року було відкрите виконавче провадження з виконання ухвали суду від 19.08.2024 року у справі №501/3526/24.

З метою примусового виконання ухвали стягувачем було надано виконавчий документ до органу ДВС, а постановою №75922118 від 28.08.2024 року було відкрите виконавче провадження з виконання ухвали суду від 19.08.2024 року у справі №501/3526/24.

У постанові визначено резолютивну частину виконавчого документа як наступну:

-зобов`язати ОСОБА_1 передавати дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 у встановлений судом час за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись із даною постановою, ОСОБА_1 звернулась до суду із даною скаргою.

Конституція України визначає, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Основного Закону).

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України "Про виконавче провадження"органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону N 1404-VIII).

Згідно ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

За змістом ст.157 ЦПК України ухвала суду про забезпечення позову є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Така ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Згідно ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.

Згідно ч.1 ст.26 Закону виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону:

1) за заявою стягувача про примусове виконання рішення;

2) за заявою прокурора у разі представництва інтересів громадянина або держави в суді;

3) якщо виконавчий документ надійшов від суду у випадках, передбачених законом;

4) якщо виконавчий документ надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземної держави, до повноважень яких належить розгляд цивільних чи господарських справ, іноземних чи міжнародних арбітражів) у порядку, встановленому законом;

5) у разі якщо виконавчий документ надійшов від Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів.

Згідно ч.6 ст.26 Закону за рішенням про встановлення побачення з дитиною державний виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення шляхом забезпечення побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.

Суд погоджується із твердження заявника про те, що постанова від 28.08.2024 року за своїм змістом не відповідає резолютивній частині ухвали від 19.08.2024 року. Ухвалою суду визначався порядок зустрічей стягувача з дітьми, тоді як, не маючи інформації про ухвалу суду, для сторонньої особи постанова виключно зобов`язує боржника передати дітей стягувачу, тим самим змінюючи зміст рішення суду.

Суд акцентує увагу, що до примусового виконання боржником не було надано виконавчого документу, який би виключно зобов`язував ОСОБА_1 передавати дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 батькові ОСОБА_2 у встановлений судом час за місцем реєстрації місця проживання ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 .

Частиною першою статті 18 Закону N 1404-VIII передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року справа N 916/617/17)

Відповідно до частини першої статті 13 Закону N 1404-VIII та пункту 6 розділу І Інструкції під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну (пункт 3 частини третьої статті 18 Закону N 1404-VIII).

Згідно з абзацом другим пункту 1 розділу II Інструкції виконавець при здійсненні виконавчого провадження зобов`язаний використовувати всі надані йому права та повноваження, необхідні для забезпечення неупередженого, ефективного, своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону N 1404-VIII копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Цитовані норми вказують на те, що державний виконавець вчиняє дій щодо примусового виконання рішення (виконавчого документу) без зміни його змісту чи суті, оскільки повноваження щодо прийняття такого рішення належать органу, що видав виконавчий документ.

Визначаючи обгрунтованість заявлених вимог у контексті відповідності способу захисту порушеного права фактично встановленим порушенням, суд наголошує на такому.

Судова практика ЄСПЛ щодо ст. 6 (1) ЄСПЛ (з питань необхідного обсягу судового контролю) встановлює загальну рамку, в межах якої дискреційна влада може здійснюватися і юридично контролюватися. Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи, Венеційської комісії хоч формально і не мають обов`язкового характеру, однак вони є дуже важливими для національної практики, зокрема для надання змістовного тлумачення, а також розширення принципів, втілених в ч. 2 ст. 2 КАС України, які встановлюють вимоги, зокрема й для реалізації дискреційних повноважень.

Практика Верховного Суду (Великої Палати) дозволяє зробити висновки, що для перевірки, чи діяв орган на підставі та в межах своїх повноважень, доцільно з`ясувати, зокрема:

чи є ці повноваження дискреційними;

якщо так, то чи їхня реалізація (нереалізація) може бути об`єктом судового контролю, чи ж дискреція адміністративного органу має виключний характер;

якщо ж реалізація дискреційних повноважень може зазнати судового втручання для захисту порушених прав особи, то чи переслідував орган легітимну мету, чи діяв прозоро і в якомога послідовніший спосіб; чи дотримав процедурні гарантії; чи належно вмотивував рішення; чи не є воно свавільним (довільним), нераціональним, не підтвердженим доказами або ж помилковим щодо юридичних фактів; необ`єктивним або явно несправедливим.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, № 93).

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

У підпункті 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення КСУ № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Згідно ч.1 ст.447 ЦПК України - сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст.448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно ч.2,3 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З огляду на вказане суд вважає обгрутнованим та достатнім визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кашиної Катерини Юріївни №75922118 від 28.08.2024 року про відкриття виконавчого провадження

Керуючись ст.ст. 259-260, 447, 449-451 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування рішення державного виконавця задовольнити.

Визнати неправомірною та скасувати постанову державного виконавця Чорноморського відділу державної виконавчої служби в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Кашиної Катерини Юріївни №75922118 від 28.08.2024 року про відкриття виконавчого провадження.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В.Смирнов