за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного акціонерного товариства «Картель» про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року.
У жовтні 2022 року ОСОБА_4 звернувся до суду з цим позовом, який ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2023 року залишений без розгляду.
У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення щодо компенсації судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000,00 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2023 року заяву ОСОБА_2 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу (правову) допомогу в розмірі 20 000,00 грн. У решті вимог заяви відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 серпня 2023 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення у справі відмовлено.
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2024 року касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 червня 2024 року закрито.
Закриваючи касаційне провадження, Верховний Суд виходив з того, що додаткове рішення суду першої інстанції є по суті ухвалою про визначення розміру судових витрат, яка відсутня в переліку, встановленому пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України. Тому така ухвала та прийнята за результатами її перегляду постанова суду апеляційної інстанції касаційному оскарженню не підлягають.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.
Цивільний процесуальний кодекс України розрізняє поняття «визначення розміру судових витрат» та «розподіл судових витрат».
Так, порядок визначення розміру судових витрат передбачений статтею 134 ЦПК України. Водночас порядок розподілу судових витрат встановлений статтями 141-142 ЦПК України.
Визначення розміру судових витрат за змістом статті 134 ЦПК України здійснюється стороною у зв`язку з поданням нею першої заяви по суті спору разом із попереднім (орієнтовним) розрахунком суми судових витрат, які вона понесла та які очікує понести у зв`язку з розглядом справи; попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу) може суд у порядку частини четвертої статті 134 ЦПК, частини другої статті 176 ЦПК), і така попередньо визначена сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Тобто процесуальні дії з «визначення розміру судових витрат» відбуваються «попередньо» (наприклад, при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або у зв`язку з певною процесуальною дією) або «остаточно» (визначення розміру судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи).
При цьому остаточне визначення розміру судових витрат є складовою розподілу судових витрат, поняття якого є ширшим, ніж остаточне визначення розміру судових витрат.
Стаття 142 ЦПК України встановлює порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Так, частинами п`ятою та шостою цієї статті передбачено, що в разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Додатковим рішенням (ухвалою) суду першої інстанції вирішувалося питання щодо стягнення витрат на правничу допомогу, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи до постановлення ухвали про залишення позову без розгляду. Питання щодо визначення розміру судових витрат цим судовим рішенням не вирішувалося.
Тобто, додаткове рішення (ухвала) суду першої інстанції стосується вирішення питання розподілу судових витрат між сторонами за результатами залишення позову без розгляду та не є ухвалою про визначення розміру судових витрат, як про це помилково зазначив Верховний Суд.
Водночас ЦПК України (стаття 353) не передбачає можливості оскарження окремо від рішення суду в апеляційному порядку (та відповідно в касаційному порядку) ухвали суду першої інстанції, якою вирішувалося питання розподілу судових витрат, оскільки вирішення такого питання є складовою відповідного судового рішення. У цьому випадку ухвали суду про залишення позову без розгляду.
Ухвала суду про залишення позову без розгляду (у тому числі в частині висновків суду про розподіл судових витрат) може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду (пункт 16 частини першої статті 353 ЦПК України), а також у касаційному порядку після її перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

З огляду на викладене вважаю, що висновок Верховного Суду про закриття касаційного провадження є помилковим.

Суддя М. Ю. Тітов