БЕРЕЗАНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ провадження 2/356/127/24
Справа № 356/117/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 Березанський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Дудар Т.В.

за участю секретаря Харченко Ж.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

законного представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Березанського міського суду Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Березанської міської ради (орган опіки та піклування), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

До Березанського міського суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Березанської міської ради (орган опіки та піклування), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач ОСОБА_1 на підставі ордеру № 1971 від 23.11.1999 є користувачем квартири АДРЕСА_1 , в якій разом з ним зареєстровані також і відповідачі по справі.

Як стверджує позивач, з дня реєстрації і по теперішній час відповідачі за місцем своєї реєстрації не проживають і особистих речей в квартирі не зберігають. Фактичне місце проживання відповідачів йому не відоме. Раніше ОСОБА_1 звертався до відповідачів з проханням добровільно знятись з реєстрації у зв`язку зі зміною місця свого постійного проживання, однак вони цього не роблять, чим порушують вимоги ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Таким чином, відповідачі вже протягом тривалого часу в квартирі не проживають, витрат по її утриманню не несуть, співвласниками житла не є і добровільно знятися з реєстрації відмовляються. За таких обставин позивач змушений звернутися до суду.

Отже, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Березанського міського суду Київської області від 27.02.2024 було залишено вказану вище позовну заяву без руху.

25.03.2024 Березанським міським судом Київської області було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено здійснювати одноособово суддею в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, про що винесено відповідну ухвалу.

24.07.2024 Березанський міський суд Київської області виніс ухвалу, якою застосував привід свідка до ОСОБА_6 , свідка ОСОБА_7 , свідка до ОСОБА_8 до Березанського міського суду Київської області на 15 серпня 2024 року на 10 годину 00 хвилин. Організацію виконання ухвали суду покладено на начальника Сектору поліцейської діяльності № 1 (м. Березань) Броварського районного управління поліції ГУ НП в Київській області.

Копія ухвали про відкриття провадження у справі, судова повістка про виклик до суду, позовна заява з додатками надсилались відповідачам судом в порядку ст. 128 ЦПК України на адресу їх зареєстрованого місця проживання.

Суд створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, а також надав сторонам строк для подачі відзиву, відповіді на відзив, заперечень.

Кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з матеріалами справи, аргументами іншої сторони та реагувати на них відповідно до вимог ЦПК України.

Відповідачі ОСОБА_5 (який реалізував своє право через законного представника - матір ОСОБА_3 ) та відповідач ОСОБА_4 скористалися своїми правами, наданими ст. 178 ЦПК України, та подали відзив.

21.05.2024 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий законним представником відповідача ОСОБА_5 - його матір`ю ОСОБА_3 . Так, у відзиві зазначено, що ОСОБА_3 , являючись матір`ю відповідачів та законним представником малолітнього відповідача ОСОБА_9 , керуючись ст. 178 ЦПК України, заперечує проти аргументів, викладених у позовній заяві, оскільки позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. Вважає, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, має корисливі мотиви щодо виселення відповідачів з житлового приміщення та умисно бажає збільшити свою частку у займаній ним квартирі в процесі подальшої приватизації за рахунок часток відповідачів, шляхом їх зняття з реєстрації місця проживання.

Так, відповідачі по справі набули права користування житлом в спірній однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на законних підставах. Однією з причин не проживання відповідачів у спірній квартирі є не їх власна воля, а дії позивача як суміжного користувача квартири та його триваючу оманливу поведінку.

Позивач ніколи не заявляв вимог про виселення ОСОБА_10 та/або про сплату ним житлово-комунальних послуг нарівні з ним, а також не вимагав компенсувати йому частину фактично здійснених ним платежів за житлово-комунальні послуги.

Крім того, позивачем при зверненні до суду свідомо не враховано те, що відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не втратив право користування жилим приміщенням з огляду на положення ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 29 ЦК України, оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Сам по собі факт не проживання неповнолітньої дитини у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її батьками як законними представниками.

Як вказано у відзиві, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком.

Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої (неповнолітньої) дитини.

Отже, законний представник малолітнього відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_3 просить суд відмовити ОСОБА_1 повністю у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та безпідставністю (а.с. 71-74).

29.05.2024 до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву, поданий відповідачем ОСОБА_4 , у якому останній зазначив, що заперечує проти аргументів, викладених у позовній заяві, оскільки позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону. Вважає, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, має корисливі мотиви щодо виселення відповідачів з житлового приміщення та умисно бажає збільшити свою частку у займаній ним квартирі в процесі подальшої приватизації за рахунок часток відповідачів, шляхом їх зняття з реєстрації місця проживання. Так, відповідачі по справі набули права користування житлом в спірній однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 на законних підставах. Однією з причин не проживання відповідачів у спірній квартирі є не їх власна воля, а дії позивача як суміжного користувача квартири та його триваюча оманлива поведінка. Як стверджує у відзиві відповідач ОСОБА_4 минулого року ОСОБА_1 запропонував йому тимчасово виїхати з квартири, оскільки він має наміри здійснити в ній ремонтні роботи, а проживання у ній відповідача створює певні незручності. За спільної домовленості ОСОБА_4 тимчасово переїхав жити до місця проживання своєї матері - ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 , де остання винаймає житло.

В січні 2024 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до позивача, щоб поцікавитися термінами закінчення ремонтних робіт та отримати ключі від квартири, але останнім йому повідомлено, що ремонтні роботи ще тривають, а їх неможливо завершити у найкоротші строки з причин воєнного стану в Україні. Лише у травні поточного року ОСОБА_4 дізнався від суду, отримавши позов, про дійсні наміри позивача.

Відповідач по справі ОСОБА_4 вказує, що ніколи не втрачав інтерес до свого житла, в ньому знаходяться його особисті речі (особистий одяг, меблі, побутова техніка: пральна машина, газова плита). Позивач ніколи не заявляв вимог про виселення ОСОБА_10 та/або про сплату ним житлово-комунальних послуг нарівні з ним, а також не вимагав компенсувати йому частину фактично здійснених ним платежів за житлово-комунальні послуги.

На переконання відповідача ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 не наводить обставин, які доводять обставини, що входять до предмета доказування по цій справі, що унеможливлює належним чином відповідачу заперечувати ті чи інші обставини.

Таким чином, ОСОБА_4 просить суд відмовити ОСОБА_1 повністю у задоволенні позовних вимог за необґрунтованістю та безпідставністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Посилався на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник позивача адвокат Семиряко О.М. просив позов задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явилися.

23.08.2024 за вх. № 2751 канцелярією суду зареєстровано заяву ОСОБА_4 від 07.08.2024, у якій він просив суд цивільну справу № 356/117/24 розглядати за його відсутності та за наявними у справі документами (доказами). Позовні вимоги позивача не визнає (а.с. 160).

Законний представник малолітнього відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_3 проти позову заперечила, вказала, що копія ордеру на жиле приміщення, надана позивачем як доказ до позовної заяви, повинна не братися судом до уваги, бо пізніше був виданий інший ордер, однак суду його не надала. Також вказула, що не заперечує відносно того, що понад 6 місяців відповідачі не проживають у спірному житлі, однак зазначала, що власного житла у відповідачів немає.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Березанської міської ради (орган опіки та піклування), належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, до суду не направила свого представника (а.с. 157). Попри клопотання про перенесення розгляду справи з метою захисту майнових прав малолітнього ОСОБА_5 та вивчення матеріалів (а.с. 52), Виконавчий комітет жодної позиції з часу залучення до участі у справі (25.03.2024) до часу винесення судом рішення (25.09.2024) - не висловив.

Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч. 3 ст. 211 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, для відкладення судом розгляду справи, суд не вбачає.

До початку розгляду справи позивач відмовився від допиту раніше заявлених свідків і просив допитати свідка ОСОБА_11 , який прибув до суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 дав такі показання: він тривалий час перебуває у дружніх відносинах з позивачем, останній навіть залишив йому ключі від своєї квартири, щоб свідок у його періодичну відсутність міг за нею доглянути. Жодного разу свідок не зустрічав у житлі відповідачів і стверджував, що вони не проживають у спірному житлі.

Заслухавши позивача, його представника, законного представника відповідача, свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

В силу приписів ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Доказами згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що відповідно до копії ордера на жиле приміщення № 1971 від 23.11.1999, виданого Виконавчим комітетом Березанської Ради народних депутатів ОСОБА_12 з сім`єю з двох чоловік на право зайняття жилого приміщення жилою площею 17,44 кв. м, яке складається з однієї кімнати у квартирі ізольов. за адресою: АДРЕСА_3 . Підстава видачі ордера: рішення № 162 від 24.11.1998. Склад сім`ї: ОСОБА_1 , син (а.с. 10).

Розпорядженням Виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 19.02.2016 № 13 «Про перейменування вулиць та провулків міста Березань», вулицю Леніна перейменовано на вулицю Шевченків шлях.

Вказана вище обставина щодо перейменування вулиці визнана судом загальновідомою, тому згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України, не потребує доказування.

Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов № 624 від 03.08.2023, наданого депутатом Березанської міської ради ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: 1. ОСОБА_1 , 1984 р.н., 2. ОСОБА_4 , 2005 р.н., 3. ОСОБА_14 , 2020 р.н., 4. ОСОБА_5 , 2010 р.н., а фактично проживає тільки ОСОБА_1 (а.с. 4).

Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов № 711 від 11.09.2023, наданого депутатом Березанської міської ради ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані: 1. ОСОБА_1 , 1984 р.н., 2. ОСОБА_4 , 2005 р.н., 3. ОСОБА_5 , 2010 р.н., 4. ОСОБА_14 , 2020 р.н., а фактично проживає тільки ОСОБА_1 (а.с. 5).

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов № 791 від 06.10.2023, № 869 від 02.11.2023, № 974 від 04.12.2023, № 18 від 09.01.2024, наданих депутатом Березанської міської ради ОСОБА_13 , за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані: 1. ОСОБА_1 , 1984 р.н., 2. ОСОБА_4 , 2005 р.н., 3. ОСОБА_5 , 2010 р.н., 4. ОСОБА_14 , 2020 р.н., але фактично проживає тільки ОСОБА_1 (а.с. 6; 7; 8; 9).

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05.11.2010, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Березанського міського управління юстиції Київської області (а.с. 55) та копією заочного рішення Березанського міського суду Київської області від 26.03.2012 (а.с. 56).

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України).

Як передбачено ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (ч. 1-2 ст. 71 ЖК України).

Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість.

У своїй практиці Верховний Суд виходить з того, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання є оціночною категорією і підлягає доведенню позивачем та оцінці судом у кожному окремому випадку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 зазначено, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Проаналізувавши надані позивачем докази, аргументи сторін, викладені ними у заявах по суті справи, заслухавши пояснення законного представника відповідача, суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт відсутності відповідача ОСОБА_4 понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

У даному випадку підлягає врахуванню висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц, відповідно до якого, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців; відсутність поважних причин, адже як було встановлено під час розгляду справи ОСОБА_4 був відсутній у спірному приміщенні без поважних причин.

Відтак, в цій частині позов підлягає до задоволення.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених ним до відповідача ОСОБА_5 , суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Станом на час звернення позивачем до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 останньому 13 років ( ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 ).

З матеріалів справи вбачається, що малолітній ОСОБА_5 має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Як встановлено судом під час розгляду справи, ОСОБА_5 наразі проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 .

На час вибуття із спірного житла відповідач ОСОБА_5 був малолітньою особою, яка самостійно не могла визначати своє місце проживання.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини, Конвенцію ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому випадку є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).

ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

З урахуванням зазначених норм права та релевантної практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.

Так, втрата триваючих зв`язків відповідача ОСОБА_5 із спірним житлом відбулася не через його власне волевиявлення, оскільки він, будучи малолітньою дитиною почав проживати з матір`ю в іншому житлі.

Враховуючи принцип пропорційності між застосовуваним заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав особи в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, з метою захисту прав дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині.

Відтак, позов ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, і питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1211,20 гривень (а.с. 31; 32).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Однак, вимоги про стягнення судових витрат з відповідачів позивач не заявив, тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В силу приписів п. 3 ч. 1 ст. 270, ч. 2 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.

На підставі ст. 9, 64, 71, 72 ЖК України, ст. 29 ЦК України, ст. 4, 12, 76-81, 89, 141, 258-259, 263-265, 268, 273-274, 279, 354-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Березанської міської ради (орган опіки та піклування), про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання якого зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Березанської міської ради (орган опіки та піклування), місцезнаходження: вул. Героїв Небесної Сотні, 1, м. Березань, Броварський район, Київська область, .

Повний текст рішення буде складено 30 вересня 2024 року.

Суддя Т. В. Дудар