Номер провадження: 22-ц/813/5023/24
Головуючий у першій інстанції Кисельова В.К.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - Акціонерне товариство "Українська залізниця"

представник відповідача - Дригіна Ірина Михайлівна, Доргова Ганна Валентинівна ,

третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Алли Бондарчук

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Кисельова В.К., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до АТ "Українська залізниця", третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Алли Бондарчук, про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" , третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Алли Бондарчук, про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на наступні обставини.

Так ОСОБА_1 працював на посаді начальника пасажирського поїзда у виробничому підрозділі вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - «АТ «Укрзалізниця», «Відповідач»).

15.06.2023 р. Відповідачем було відправлено Позивачу лист № 208 від 15.06.2023 р. (далі - «Лист № 208»). В Листі № 208 вказано про те, що 29.05.2023 р. наказом начальника Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця» № 2179/ос від 16.06.2023 р. (далі - «Наказ № 2179/ос») Позивача звільнено з роботи. Формулювання причини звільнення Позивача відповідно до Наказу № 2179/ос, вказане в Листі № 208, - за прогул без поважних причин. Правовою підставою для звільнення у Листі № 208 вказано п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі - «КЗпП України»).

Позивач вважає, що звільнення Позивача із займаної посади проведено із грубим порушенням норм чинного законодавства про працю, у зв`язку з чим воно є незаконним з підстав, вказаних у цій позовній заяві.

Так, 12.06.2023 р. за місцем проживання ОСОБА_1 надійшов лист від Відповідача № ПКВЧ1-2-1447 від 08.06.2023 р. (далі - «Лист від 08.06.2023 р.»). В Листі від 08.06.2023 р. містилось прохання щодо надання Позивачем виправдовуючих документів щодо причин відсутності на робочому місці з 29.05.2023 р. Також у Листі від 08.06.2023 р. було вказано про те, що наслідком ненадання ОСОБА_1 відповіді, документів та письмових пояснень, його буде звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. У Листі від 08.06.2023 р. не було вказівки на строк надання відповіді на нього із наданням пояснень та документів, однак дотримуючись принципу розумності та добросовісності, 12.06.2023 р. було направлено пояснення, в яких вказано про те, що з 29.05.2023 р. ОСОБА_1 перебуває на лікарняному за межами України. Також ОСОБА_1 повідомив про те, що документи про тимчасову непрацездатність будуть надані після завершення лікування та проходження повного курсу терапії.

У зв`язку із специфікою виконуваної Позивачем роботи, погіршення стану його здоров`я та незадовільне самопочуття було виявлено під час перебування його за межами України. Це було пов`язано з тим, що Позивач був начальником пасажирського поїзда міжнародного сполучення. Очевидним є те, що погіршення стану здоров`я є тим процесом, який цілком і повністю перебуває поза межами волі людини та не підконтрольний їй. А тому можна стверджувати про те, що відсутність на роботі у зв`язку з незадовільним станом здоров`ям є такою, що пов`язана з поважними причинами.

Так, чинне законодавство України, яким передбачено відповідальність за неявку чи неперебування особи в певному місці (процесуальне законодавство, законодавство з питань проходження військової служби тощо) вказує на те, що невиконання відповідних обов`язків за станом здоров`я не може бути підставою для притягнення особи до будь-якого виду юридичної відповідальності.

Достовірність пояснень ОСОБА_1 підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща. Із змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності з 29.05.2023 р. по 23.06.2023 р.. Однак відповідні пояснення Позивача не були враховані при прийнятті рішення про його звільнення, оскільки вони були отримані Відповідачем лише 10.07.2023 р.

Позивач вважає, що неотримання Відповідачем пояснень ОСОБА_1 свідчить про протиправну бездіяльність роботодавця при з`ясуванні усіх обставин, які повинні враховуватися при застосуванні дисциплінарного стягнення. Окрім того, із змісту Листа № 208 неможливо достовірно встановити дату звільнення ОСОБА_1 , оскільки з його змісту вбачається, що звільнення відбулось 29.05.2023 р. на підставі Наказу № 2179/ос від 16.06.2023 р..

Небажання Відповідача отримати пояснення від Позивача а також лише формальне виконання ним вимог КЗпП України щодо витребування пояснень щодо причин відсутності Позивача на роботі підтверджується ще і тим, що прийняття рішення про звільнення відбулось до моменту не лише отримання пояснень, а й до моменту теоретично можливого їх отримання. Так, Відповідачу було достовірно відомо про те, що Лист від 08.06.2023 р. доставлено на адресу ОСОБА_1 лише 12.06.2023 р

При цьому пояснення ОСОБА_1 були направлені Відповідачу на поштове відділення з індексом «03049», яке є обслуговуючим відділенням виробничого підрозділу вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський Філії «Пасажирська компанія» АТ «Укрзалізниця», а відправка Листа № 208 відбулась із поштового відділення з індексом «04208».

Позивач вважає, що така поведінка уповноважених представників Відповідача була викликана небажанням отримувати поштову кореспонденцію від Позивача, оскільки при відправці Листа № 208 з поштового відділення з індексом «03049», ймовірним було б те, що працівник підприємства поштового зв`язку повідомив би представника Відповідача про те, що на його адресу надійшло поштове відправлення від ОСОБА_1 .. Однак очевидним є те, що Відповідача не цікавило об`єктивне встановлення усіх обставин справи, а його єдиною метою було безпідставне притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у виді незаконного звільнення із займаної посади. Окрім того, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулось із порушенням порядку, визначеного ст. 43 КЗпП України.

Так, відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п.п. 2 і 3 ст. 41 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обгрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Однак Позивача ніхто не повідомляв про розгляд Первинною профспілковою організацією вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський питання про його звільнення в порядку, передбаченому ч.ч. 1-3 ст. 43 КЗпП України. При цьому Відповідачу було достовірно відомо про те, що ОСОБА_1 є членом профспілкового органу Первинної профспілкової організації вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський, у зв`язку з чим його звільнення могло бути проведено виключно за згоди профспілкової організації відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Однак ні 29.05.2023 р. ні 15.06.2023 р. ні 16.06.2023 р. з Позивачем не було проведено розрахунків, обов`язковість яких визначена ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Безумовно, такий стан речей порушує законні права та інтереси ОСОБА_1 , за захистом яких він змушений звернутися до суду в порядку, визначеному нормами ЦПК України.

На підставі викладеного, позивач просить:

1. Скасувати наказ начальника Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 2179/ос про звільнення ОСОБА_1 із посади начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;

2. Поновити ОСОБА_1 , на посаді начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;

3. Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ "Українська залізниця", третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Алли Бондарчук, про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що зважаючи на відсутність позивача на робочому місці, а також відсутності інформації щодо фактичного місця перебування позивача, відповідач як роботодавець вживав заходів, направлених на отримання від позивача пояснень про причини відсутності, зокрема, шляхом направлення листа, що як не заперечується позивачем ним отриманий. При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку для роботодавця щодо встановлення строку для надання письмових пояснень, а відтак не зазначення такого строку у листі не може свідчити про порушення вимог трудового законодавства.

Суд вважає, що зазначена медична довідка ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща, з перекладом та нотаріально посвідченим підписом перекладача не може бути розглянута як належний та допустимий доказ на підставі того, що зазначена довідка не апостильована, а тому не має офіційного підтвердження підпису та печатки, які засвідчують дійсність повноважень особи - підписанта.

Окрім того, позивач був обізнаний щодо необхідності як надання письмових пояснень власної відсутності на робочому місці, але бажав, щоб його звільнили за власним бажанням, про що свідчить переписка у додатку «Вайбер».

Враховуючи, що звільнення позивача з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування наказу начальника Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 2179/ос від 16.06.2023р. про звільнення ОСОБА_1 із посади начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця», а також поновлення ОСОБА_1 , на посаді начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця»;

Вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у даному випадку є похідними вимогами від основної вимоги про визнання наказу відповідача протиправним та його скасування. Враховуючи, що судом відмовлено у задоволенні основної позовної вимоги, похідні вимоги теж не підлягають задоволенню.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати залишити за позивачем.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 28.02.2024 та прийняти постанову, якою задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення від 28.02.2024 є незаконним та необґрунтованим, його прийнято при неправильному застосуванні норм матеріального права, порушенні норм процесуального права та неправильному встановленню фактичних обставин справи.

Вважає, що звільнення позивача із займаної посади проведено із грубим порушенням норм чинного законодавства про працю, у зв`язку з чим воно є незаконним.

Враховуючи специфіку підстави для звільнення, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, можна однозначно стверджувати про те, що встановлення факту відсутності особи на робочому місці само по собі ще не є підставою для застосування до працівника дисциплінарного стягнення. Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

12.06.2023 р. за місцем проживання ОСОБА_1 надійшов лист від Відповідача № ПКВЧ1-2-1447 від 08.06.2023 р. (далі - «Лист від 08.06.2023 р.»).

В Листі від 08.06.2023 р. містилось прохання щодо надання Позивачем виправдовуючих документів щодо причин відсутності на робочому місці з 29.05.2023р.

Також у Листі від 08.06.2023 р. було вказано про те, що наслідком ненадання ОСОБА_1 відповіді, документів та письмових пояснень, його буде звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У Листі від 08.06.2023 р. не було вказівки на строк надання відповіді на нього із наданням пояснень та документів, однак дотримуючись принципу розумності та добросовісності, 12.06.2023 р. було направлено пояснення, в яких вказано про те, що з 29.05.2023 р. ОСОБА_1 перебуває на лікарняному за межами України. Також ОСОБА_1 повідомив про те, що документи про тимчасову непрацездатність будуть надані після завершення лікування та проходження повного курсу терапії.

Достовірність пояснень ОСОБА_1 підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща.

Із змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності з 29.05.2023 р. по 23.06.2023 р.

Однак відповідні пояснення Позивача не були враховані при прийнятті рішення про його звільнення, оскільки вони були отримані Відповідачем лише 10.07.2023 р.

Вважаємо, що неотримання Відповідачем пояснень ОСОБА_1 свідчить про протиправну бездіяльність роботодавця при з`ясуванні усіх обставин, які повинні враховуватися при застосуванні дисциплінарного стягнення.

Небажання Відповідача отримати пояснення від Позивача а також лише формальне виконання ним вимог КЗпП України щодо витребування пояснень щодо причин відсутності Позивача на роботі підтверджується ще і тим, що прийняття рішення про звільнення відбулось до моменту не лише отримання пояснень а й до моменту теоретично можливого їх отримання.

Очевидним є те, що Відповідача не цікавило об`єктивне встановлення усіх обставин справи, а його єдиною метою було безпідставне притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення дисциплінарного стягнення у виді незаконного звільнення із займаної посади.

Такі ж доводи були заявлені як для обґрунтування заявлених позовних вимог. Не погоджуючись із позицією Позивача, Суворовський районний суд міста Одеси вказав на те, що саме по собі неодержання пояснень у працівника, стосовно якого вирішується питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності, не може бути підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо вчинення дисциплінарного проступку підтверджено доказами, які були надані суду в ході розгляду справи про оскарження відповідного наказу

Ухвалюючи Рішення від 28.02.2024 р., Суворовський районний суд міста Одеси не врахував доказу, який підтверджував факт виникнення обставин, з якими пов`язується тимчасова непрацездатність ОСОБА_1 на момент його звільнення.

Зокрема, мова йде про медичну довідку ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща.

Оцінюючи вказану довідку суд першої інстанції вказав на те, що вона (з перекладом та нотаріально засвідченим підписом перекладача) не може бути розглянута як належний та допустимий доказ на підставі того, що вона не апостильована, а тому немає офіційного підтвердження підпису та печатки, які засвідчують дійсність повноважень особи-підписанта.

Викладене спонукало суд до висновку про те, що подана довідка є недопустимим доказом відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Позивач, та я, як його представник, абсолютно не погоджуємося із такою позицією Суворовського районного суду міста Одеси, адже вона абсолютно не відповідає нормам процесуального права.

Окрім того, звільнення ОСОБА_1 із займаної посади відбулось із порушенням порядку, визначеного ст. 43 КЗпП України.

Однак Позивача ніхто не повідомляв про розгляд Первинною профспілковою організацією вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський питання про його звільнення в порядку, передбаченому ч.ч. 1-3 ст. 43 КЗпП України.

Очевидним є те, що рішення про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності було прийнято беззастережно ще 08.06.2023 р. і саме з цього дня роботодавцем вчинялися лише формальні дії для створення видимості дотримання процедури притягнення особи до дисциплінарної відповідальності. При цьому, станом на 08.06.2023 р. АТ «Укрзалізниця» не було вжито жодних заходів для з`ясування причин відсутності Позивача на робочому місці.

Так, 08.06.2023 р. АТ «Укрзалізниця» було лише направлено на адресу Позивача лист, в якому містилась вимога щодо надання пояснень стосовно причин відсутності на робочому місці.

Очевидно, що з урахуванням місця знаходження Відповідача та місця проживання Позивача, отримання такого листа в день його відправки було неможливим. В той же час, як вбачається із відзиву, вже 09.06.2023 р. було направлено подання до Первинної профспілкової організації вагонної дільниці ст. Київ-Пасажирський про надання згоди на притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності із застосуванням такої дисциплінарної санкції, як звільнення з роботи. При цьому у поданні вказано про те, що ОСОБА_1 відмовився від надання пояснень, передбачених ст. 149 КЗпП.

Також при ухваленні Рішення від 28.02.2024 р. Суворовським районним судом міста Одеси було враховано паперові копії листування у додатку «Viber», яке ніби-то здійснювалось уповноваженою особою Відповідача, ОСОБА_5, із Позивачем.

Однак в ході судового розгляду я, як представник Позивача, пояснював суду, що врахування таких доказів без дослідження оригіналу є неприйнятним, а представник Відповідача зауважила, що надати оригінал листування в електронному вигляді неможливо через видалення повідомлень та звільнення ОСОБА_5 із займаної посади.

Позиція учасників у справі.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, представник відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року - залишити без змін.

Вказує, що з викладеними в апеляційній скарзі обставинами та доводами не погоджуються, вважають їх безпідставними, необґрунтованими та незаконними, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач виконав усі можливі дії для встановлення місцеперебування позивача.

Залишивши своє робоче місце та лишивши членів поїзної бригади без контролю під час шляху прямування поїзда до кінцевої станції та перетинанні його через кордон Польщі та України, при цьому не повідомивши жодну особу про причини своєї відсутності, Позивач порушив свої посадові обов`язки та трудову дисципліну.

13.06.2023 року Первинною профспілковою організацією вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський розглянуто подання начальника вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський від 09.06.2023 року №ПКВЧ1-2/1451 щодо надання погодження на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Протоколом ППОВЧ-1 від 13.06.2023 року №5 Відповідачу надана згода на притягнення до дисциплінарної відповідальності - звільнення Позивача за прогул без поважних причин.

Позивач на свій захист стверджує, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги копію медичної довідки виданої недержавним закладом охорони здоров`я ТОВ «Медікус 1», яка нібито повинна була підтвердити лікування Позивача за кордоном.

Вважаємо такий висновок Позивача необґрунтованим та нічим не доведеним, а висновок суду першої інстанції, що згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України надана Позивачем медична довідка є недопустимим доказом, а тому Позивач допустив прогул, оскільки він був відсутній на робочому місці без поважних причин, починаючи з 29.05.2023р. до дати його звільнення, правильним та законним на підставі наступного.

У довідці виданій недержавним закладом охорони здоров`я ТОВ «Медікус 1» зазначається, що ОСОБА_1 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , діагноз: поширений остеохондроз хребта з переважним ураженням поперекового відділу, з вираженим больовим синдромом. Видана на період з 29.05.2023 по 23.06.2023 року. Вказана довідка перекладена перекладачем Чорномаз Олександрою Валеріївною підпис якої посвідчено приватним нотаріусом Поведьонковою І.І.

Зазначена медична довідка з перекладом та нотаріально посвідченим підписом перекладача не може бути розглянута як належний та допустимий доказ на підставі того, що вона не апостильована, а тому не має офіційного підтвердження підпису та печатки, які засвідчують дійсність повноважень особи - підписанта.

З огляду на ту обставину, що медична довідка, надана Позивачу не державним закладом охорони здоров`я ТОВ «Медікус - 1» не містить гербової печатки, невідомо чи уповноважував не державний заклад охорони здоров`я ТОВ «Медікус-1» особу, яка видала та підписала надану Позивачем медичну довідку на такі дії, на наданій до суду та стороні Відповідача довідці міститься лише штамп, підпис лікаря зазначений без розшифрування його прізвища та ім`я, тому погоджуємося з висновком суду першої інстанції, яким встановлено, що вказана довідка не має сили такого документа, який би не потребував додаткового засвідчення.

Довідка недержавного закладу охорони здоров`я ТОВ «Медікус 1» не є документом, який вийшов від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, прокуратури і.т.д., вона не є адміністративним документом, а також не є і офіційним свідоцтвом, нотаріальним засвідченням підпису, а тому повинна бути апостильована на території України.

Також зауважуємо, що у вказаній довідці зазначений лише діагноз та строк звільнення від роботи, проте не зазначено про те, що Позивач знаходився чи потребував стаціонарного лікування та мав змоги повернутися на робоче місце.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зважаючи на відсутність позивача на робочому місці, а також відсутності інформації щодо фактичного місця перебування позивача, Відповідач як роботодавець вживав заходів, направлених на отримання від Позивача пояснень про причини відсутності, зокрема, шляхом направлення листа, що як не заперечується позивачем ним отриманий. При цьому чинним законодавством не передбачено обов`язку для роботодавця щодо встановлення строку для надання письмових пояснень, а відтак не зазначення такого строку у листі не може свідчити про порушення вимог трудового законодавства

Позивач своєю поведінкою та твердженням про те, що він, не повернувся на своє робоче місце через перебування на лікуванні у медичному закладі Польщі, вводить суд в оману, бо насправді, Позивач, перебуваючи за кордоном надіслав інструктору поїзних бригад ОСОБА_7 , який також знаходився разом з Позивачем на маршруті поїзда, заяву про звільнення за власним бажанням.

Однак, Відповідач не прийняв зазначену заяву до уваги, бо по перше, вона була без дати її написання, а по друге, без дати звільнення за власним бажанням, Позивач не надав її особисто, а тому зазначені наміри Позивача піддавались сумнівам.

Через тривалий час відсутності на робочому місці Позивача та невизначеність його намірів відносно звільнення за власним бажанням, начальник юридичного відділу ПКВЧ-1 звернулась до Позивача шляхом зв`язку через месенджер «Вайбер» в якому просила останнього повідомити про причини відсутності на роботі з 14-00 години 29.05.2023 року, у відповідь Позивач повідомив, що ним була надана заява на звільнення за власним бажанням, в подальшому у переписці останній наполягав на його звільненні.

Стосовно зазначення представником Позивача у апеляційній скарзі, про те, що судом першої інстанції були проігноровані його пояснення щодо наданої Відповідачем роздруківки переписки між юристом Відповідача та Позивачем у «Вайбер», зазначаємо, що представник Позивача вказував на те, що Відповідач не надав оригінал листування в електронному вигляді у зв`язку з видаленням повідомлень та звільненням ОСОБА_5 із займаної посади, а тому ці докази є неприйнятними і повинні залишитись без розгляду, однак зауважуємо, що представник Позивача таким чином намагається заплутати суд апеляційної інстанції, вказуючи про видалену переписку та неспроможність представника Відповідача надати її оригінал, представник Позивача не зазначає головного, а саме того, що вказану переписку, в якій Позивач наполягав на звільнення його за власним бажанням, видалив із застосунку «Вайбер» саме Позивач, а тому у сторони Відповідача залишились тільки сповіщення, які направлялися представником Відповідача ОСОБА_5.

Вважаємо, що реальною метою подання позовної заяви Позивачем є можливість стягнення коштів з АТ «Українська залізниця».

Зазначаємо, що Позивач, керуючись авторитетом та довірою до АТ «Укрзалізниця» митних органів та прикордонної служби, мав можливість на законних підставах виїхати за межі території України, та перебувати на території Республіки Польщі.

Своїми діями Позивач підриває авторитет та довіру до АТ «Укрзалізниця», як головного залізничного пасажирського перевізника, та ставить під сумнів в подальшому можливість перетину кордону працівниками АТ «Укрзалізниця», для здійснення міжнародних рейсів

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду . Позивач та його представник до суду не з`явились , просили суд розглянути без їх участі. В судовому засіданні в режимі відеоконференції прийняла участь представник відповідача.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 працював на посаді начальника пасажирського поїзда у виробничому підрозділі вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський Філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

21 травня 2023року з метою здійснення тестової поїздки зі станції Київ - пасажирський відправився склад пасажирського поїзда №921/920 сполученням Київ-Варшава-Київ. Обслуговування зазначеного поїзда покладено на начальника пасажирського поїзда ОСОБА_1 та провідників пасажирських вагонів. Тож, робочим місцем Позивача був саме поїзд №921/920 Київ-Варшава-Київ.

Вищевказаний факт в судовому засіданні підтвердили представники сторін, а тому він на підлягає доказуванню.

В судовому засіданні встановлено, що 29 травня 2023 року по прибуттю поїзда на станцію Дорогуськ Позивач залишив своє робоче місце та повідомив провідника, що відправився навідати родича, але на момент відправлення поїзда зі станції Дорогуськ Позивач на робоче місце не повернувся, як і не повернувся на момент відправлення поїзда з Варшави 01.06.2023 року. А тому і на момент прибуття поїзда в Україну на станцію Київ - пасажирський Позивач був відсутній на своєму робочому місці.

Позивач був відсутній на робочому місці 05.06.2023 року є рапорта провідників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , а також рапорт інструктора поїзних бригад ОСОБА_7 ..

Актами від 04.06.2023р., та від 05.06.2023р., 06.06.2023р. та 07.06.2023р. було зафіксовано відсутність на робочому місці позивача.

Листами від 05.06.2023 року №ПКВЧ-1-2/1413 Відповідач - Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулось до Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної прикордонної служби України та Служби безпеки України, якими намагався встановити, або отримати інформацію про місце перебування ОСОБА_1 ..

Відповідач АТ «Укрзалізниця» надала копії електронних доказів щодо повідомлень, які були між позивачем з його номеру телефону НОМЕР_1 та номером начальника юридичного відділу АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_5 ..

З даних повідомлень убачається, що АТ «Укрзалізниця» направила на номер позивача НОМЕР_1 копію листа від 08.06.2023р., в якому просила надати пояснення щодо його відсутності на робочому місці, на що була надана копію листа від імені позивача щодо звільнення за власним бажанням.

В судовому засіданні представник позивача не заперечував того факту, що номер НОМЕР_1 належить саме позивачу, однак пояснив, що не може ані підтвердити наявність даної переписки, ані її відсутність.

Протоколом оперативної наради при начальнику Вагонної дільниці станції Київ-Пасажирський №ПКВЧ-1-Р/104 від 08.06.2023 року розглянуто рапорт інструктора поїзних бригад від 05.06.2023 року, яким ухвалено притягнути до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи Позивача на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України, направити до профспілкового комітету подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи начальника пасажирського поїзда ОСОБА_1 ..

13.06.2023 року Первинною профспілковою організацією вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський розглянуто подання начальника вагонної дільниці ст. Київ - пасажирський від 09.06.2023 року №ПКВЧ1-2/1451 щодо надання погодження на притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Протоколом ППОВЧ-1 від 13.06.2023 року №5 АТ «Укрзалізниця» надана згода на притягнення до дисциплінарної відповідальності - звільнення Позивача за прогул без поважних причин.

Наказом №2179/ос від 15.06.2023 року Позивача звільнено з посади начальника пасажирського поїзда на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до чч. 1,2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування . Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінивши наявні докази суд апеляційної інстанції прийшов до наступного висновку.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

У Постанові Верховного Суду Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 листопада 2021 року у справі № 235/5659/20 зазначено, що: «прогулом визнається відсутність працівника на роботі, як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад: самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу, тощо). Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності».

Саме з`ясування поважності відсутності позивача на роботі є визначальним фактом для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника.

Позивач посилається на те, що 29 травня 2023р. у нього погіршився стан здоров`я, а тому він був вимушений залишитись у Р. Польща, що підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща. Із змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності з 29.05.2023 р. по 23.06.2023 р.

Оцінюючи вказану довідку суд першої інстанції вказав на те, що вона (з перекладом та нотаріально засвідченим підписом перекладача) не може бути розглянута як належний та допустимий доказ на підставі того, що вона не апостильована, а тому немає офіційного підтвердження підпису та печатки, які засвідчують дійсність повноважень особи-підписанта.

Викладене спонукало суд до висновку про те, що подана довідка є недопустимим доказом відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України.

Апеляційний суд не погоджується із такою позицією Суворовського районного суду міста Одеси, адже вона не відповідає нормам процесуального права.

Так, відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності. Суть цього принципу викладена у ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні відповідати таким ознакам як: належність, допустимість, достатність та достовірність.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, одним із засобів доказування є письмові докази.

Ч. 1 ст. 95 ЦПК України визначено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ч. 8 ст. 95 ЦПК України, іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку.

Так, відповідно до ст. 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації офіційних документів (далі - «Конвенція»), для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються:

a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця;

b) адміністративні документи;

c) нотаріальні акти;

d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Очевидно, що вказана довідка не відповідає жодному із вказаних критеріїв, а тому її неможливо було апостилювати відповідно до вимог Конвенції.

На те, що така довідка не підлягає легалізації вказує і зміст п. 3.5. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, яким встановлено, що консульська легалізація здійснюється виключно стосовно офіційних документів, які видані за участю органів державної влади чи органів місцевого самоврядування і не розповсюджується на документи міжнародних громадських організацій.

Варто вказати і на те, що у рішенні від 28.02.2024 р. вказано про те, що у поданій довідці підпис лікаря зазначений без розшифрування його прізвища та імені.

Із такою позицією суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, з огляду на зміст поданої довідки, яка містить штамп із зазначенням посади лікаря, а також її імені та прізвища, крім того, сторона відповідача не надала доказів які спростовували.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивач з поважних причин був відсутній на робочому місці, починаючи з 29.05.2023р. до дати його звільнення під час якого позивач був тимчасово непрацездатним.

В даному випадку, апеляційний суд вважає, що положення ст. 40 КЗпП України, згідно якого не допускається звільнення працівника з ініціативи роботодавця в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці, відповідачем було порушено.

Крім того, враховуючи специфіку підстави для звільнення, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, можна однозначно стверджувати про те, що встановлення факту відсутності особи на робочому місці само по собі ще не є підставою для застосування до працівника дисциплінарного стягнення. Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причин його відсутності.

В цьому контексті особливе значення відводиться дослідженню питання дотримання роботодавцем вимог ч. 1 ст. 149 КЗпП України, а саме чи ставив роботодавець вимогу перед працівником надати пояснення відсутності на робочому місці протягом часу, вказаного у п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих працівнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Правова оцінка дисциплінарного проступку здійснюється на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

12.06.2023 р. за місцем проживання ОСОБА_1 надійшов лист від Відповідача № ПКВЧ1-2-1447 від 08.06.2023 р. (далі - «Лист від 08.06.2023 р.»).

В Листі від 08.06.2023 р. містилось прохання щодо надання Позивачем виправдовуючих документів щодо причин відсутності на робочому місці з 29.05.2023 р.

Також у Листі від 08.06.2023 р. було вказано про те, що наслідком ненадання ОСОБА_1 відповіді, документів та письмових пояснень, його буде звільнено за прогул без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У Листі від 08.06.2023 р. не було вказівки на строк надання відповіді на нього із наданням пояснень та документів, однак 12.06.2023 р. було направлено пояснення, в яких вказано про те, що з 29.05.2023 р. ОСОБА_1 перебуває на лікарняному за межами України.

Також ОСОБА_1 повідомив про те, що документи про тимчасову непрацездатність будуть надані після завершення лікування та проходження повного курсу терапії.

Ч. 1 ст. 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Здоров`я людини є особистим немайновим благом, яке охороняється цивільним законодавством відповідно до ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України»).

Повага до здоров`я людини є одним із базових понять, яке визначає принцип верховенства права.

У зв`язку із специфікою виконуваної Позивачем роботи, погіршення стану його здоров`я та незадовільне самопочуття було виявлено під час перебування його за межами України.

Очевидним є те, що погіршення стану здоров`я є тим процесом, який цілком і повністю перебуває поза межами волі людини та не підконтрольний їй.

А тому можна стверджувати про те, що відсутність на роботі у зв`язку з незадовільним станом здоров`ям є такою, що пов`язана з поважними причинами.

Так, чинне законодавство України, яким передбачено відповідальність за неявку чи неперебування особи в певному місці (процесуальне законодавство, законодавство з питань проходження військової служби тощо) вказує на те, що невиконання відповідних обов`язків за станом здоров`я не може бути підставою для притягнення особи до будь-якого виду юридичної відповідальності.

З урахуванням сталої практики Верховного Суду щодо тлумачення ознак причин, які слід вважати поважними для відсутності на роботі, можна стверджувати про те, що відсутність на роботі у зв`язку з незадовільним станом здоров`я є поважною причиною такої відсутності та не може бути підставою дисциплінарної відповідальності.

Достовірність пояснень ОСОБА_1 підтверджується медичною довідкою ТОВ «Медікус 1», яке є юридичною особою - недержавним закладом охорони здоров`я, що зареєстрований за законодавством Республіки Польща.

Із змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_1 перебував в стані тимчасової непрацездатності з 29.05.2023 р. по 23.06.2023 р.

Однак відповідні пояснення позивача не були враховані при прийнятті рішення про його звільнення, оскільки вони були отримані відповідачем лише 10.07.2023 р.

Колегія суддів вважає, що неотримання відповідачем пояснень ОСОБА_1 свідчить про бездіяльність роботодавця при з`ясуванні усіх обставин, які повинні враховуватися при застосуванні дисциплінарного стягнення.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає за необхідне позов ОСОБА_1 про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що у зв`язку із поновленням позивача на роботі на його користь належить стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 29.05.2023 року по дату ухвалення рішення включно, розраховані у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року N100.

Відповідно до п. 8 постанови КМУ «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» N100 від 08.02.1995 року з наступними змінами та доповненнями, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Згідно роз`яснень п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» N13 від 24.12.1999 року, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Згідно наданої відповідачем довідки про нараховані та виплачені суми заробітної плати за 2023 рік ОСОБА_1 , заробітна плата в березні 2023 року становила 31446,63 грн., в квітні 2023 року - 22231,37 грн. (т. 1 а. с. 177)

У березні 2023 року було 27 робочих днів, у квітні 2023 року - 25 робочих днів. Загальне число робочих днів за да місяці становить 52, середньомісячна кількість робочих днів становить 26 (25+27=52/2=26).

Таким чином, середньоденна заробітна плата становить 1032,27 грн.

(31446,63 + 22231,37) / 52 = 1032,27 грн.

Середньомісячна заробітна плата позивача становить 29810,04 грн.

(1032,27 *26 = 26839грн.)

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 29.05.2023 року по 03.10.2024 року включно становить 354 робочих дні, тому стягненню з Акціонерне товариство "Українська залізниця" на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.05.2023 року по 03.10.2024 року, що складає 354 робочих днів.

Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 365 423, 58 грн., які слід стягнути з відповідача на користь позивача. (1032,27 грн.* 354 дні = 365 423, 58 грн.).

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовну заяву подано особою, яка відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому на користь держави з Акціонерне товариство "Українська залізниця" підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3220,80 гривні, а за подання апеляційної скарги - 4831,2 гривні.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував норми матеріального права та процесуального права, що, відповідно, призвело до невірного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2024 року2023 року - скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_1 до АТ "Українська залізниця", третя особа - начальник вагонної дільниці «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» Алли Бондарчук, про скасування наказу про звільнення, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ начальника Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця» № 2179/ос від 15.06.2023 р. про звільнення ОСОБА_1 із посади начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ-Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Поновити ОСОБА_1 , на посаді начальника пасажирського поїзда Виробничого підрозділу вагонна дільниця станції Київ Пасажирський філії «Пасажирська компанія» Акціонерного товариства «Українська залізниця».

Зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» провести компенсацію сум вимушеного прогулу ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за весь період вимушеного прогулу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 у розмірі 365 423 ( триста шістдесят п`ять тисяч чотириста двадцять три) гривень 58 ( п`ятдесят вісім ) копійок.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» () на користь держави судовий збір:

- за подання позовної заяви у розмірі 3220,80 гривні;

- за подання апеляційної скарги у розмірі 4831,2 гривні.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 жовтня 2024 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді М.В. Назарова

Ю.П. Лозко