Номер провадження: 22-ц/813/5128/24
Справа № 946/1310/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Вадовської Л.М.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 адвоката Марінова А.А.,

представника ПрАТ «УДП» - Станкової А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, за допомогою програмного забезпечення «ВКЗ», апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марінова Антона Антоновича на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бальжик О.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

встановив:

21.02.2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» (далі - ПрАТ «УДП»), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального директора ПрАТ «УДП» Москаленка Д. №33-Б від 17.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », яким його звільнено з посади начальника госпрозрахункового відокремленого структурного підрозділу «Підмінний екіпаж» (далі - ГВСП «ПЕ») ПрАТ «УДП» та поновити його на зазначеній посаді;

- стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі;

- стягнути моральну шкоду, завдану незаконним звільненням з роботи в сумі 20 000 гривень;

- стягнути судові витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач не є ані посадовою особою ПрАТ «УДП», ані членом виконавчого органу ПрАТ «УДП», який отримав від уповноваженого органу ПрАТ «УДП» право на управління, ані головою або членом наглядової ради, ревізійної комісії, ревізором ПрАТ «УДП», а отже звільняти його з роботи на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України роботодавець не мав права. Саме лише найменування посади, в якій є слово «начальник» не дає підстав для набуття статусу «посадової особи», а отже і не дає підстав для звільнення працівника на вказаній підставі.

На підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України посадову особу ПрАТ «УДП» звільняють (припиняють повноваження) тільки на підставі рішення органу управління юридичної особи (загальних зборів, наглядової ради), а всіх інших працівників посадова особа ПрАТ «УДП». Звільнення за п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України передбачено виключно до посадової особи ПрАТ «УДП».

Крім того, позивач зазначив, що незаконним звільненням з роботи йому було завдано моральну шкоду, що полягає у позбавленні його права на працю, приниженні честі та гідності як доброго працівника, а також ділової репутації як спеціаліста у своїй справі. Також, діями відповідача завдано душевні страждання, оскільки він знаходився у стресі та тривожному стані, порушено його звичайний порядок життя, втрачено звичні життєві зв`язки. Крім того, фізично позивач також страждає, в нього підвищився артеріальний тиск та останнім часом він має погане самопочуття.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «УДП», з урахуванням ухвали того ж суду від 18 вересня 2024 року, на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 118 216,02 грн., яка обчислена без утримання податку та інших обов`язкових платежів, моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн., витрати на професійну правничу допомогу в сумі 9 000,00 грн.

Стягнуто з ПрАТ «УДП» в дохід держави судовий збір в сумі 1 182,00 грн.

В задоволенні іншої частині позовних вимог було відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення з ПрАТ «Українське Дунайське пароплавство» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць (а.с.157-162, 163).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Марінов А.А. ставить питання про скасування рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2024 року, в частині стягнення середнього заробітку, та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток у сумі 219 907,22 грн. (а.с.167-170).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «УДП» Станкова А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на необгрунтованість апеляційної скарги (а.с.185-186).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із наступного.

Так, як вбачається з матеріалів справи, відповідно до наказу №35 від 18 лютого 2020 року ОСОБА_1 був прийнятий на посаду начальника ГВСП «ПЕ» ПрАТ «УДП» (а.с.10).

Відповідно до наказу №33-Б від 17 січня 2023 повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника ГВСП «ПЕ» ПрАТ «УДП» було припинено та звільнено з посади відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 17 січня 2023 року (а.с. 11, 12, 56).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив із того, що згідно із ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст.ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (ст. 45).

Крім того, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що, крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи роботодавця може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб.

При цьому сул обґрунтовано виходив із того, що у справах, у яких оспорюється законність звільнення, обов`язок доведення правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц.

Враховуючи, що відповідач після звернення позивача до суду та відкриття судом провадження у справі, самостійно скасував наказ про звільнення, поновив його на посаді шляхом внесення до штатного розпису ПрАТ «УДП» посади начальника ГВСП «ПЕ», а також змін до трудової книжки позивача про визнання недійсним запису про звільнення, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що предмет позову в цій частині перестав існувати, що унеможливлює здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, що свідчить про те, що позовні вимоги, в частині визнання протиправним і скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Порядок №100).

У зв`язку з цим, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Оскільки позивача було поновлено на роботі 29 травня 2023 року, суд першої інстанції правильно визначив середню заробітну плату за період з 18 січня 2023 року по 29 травня 2023 року, яка 118 216, 02 грн., без урахування обов`язкових податків.

Доводи представника позивача і заявника апеляційної скарги про те, що тільки 15 вересня 2023 року позивач дізнався про те, що існує наказ № 139-АГ від 13.06.2023 року, в якому зазначено «Вважати поновленим начальника ГВСП «ПЕ» ОСОБА_1 з персональним окладом 27 965 грн.», а тому середній заробіток має бути стягнутий включно до 15 вересня 2023 року, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, адже допущення технічної помилки щодо розміру посадового окладу позивача, не впливає на суть наказу про поновлення ОСОБА_1 на попередній посаді.

Та обставина, що позивач ОСОБА_1 не вийшов на роботу після його поновлення на попередній посаді, тобто 29 травня 2023 року, не може бути підставою для стягнення на його користь середнього заробітку за період з 29 травня 2023 року по 15 вересня 2023 року.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що на теперішній час позивач ОСОБА_1 звільнений із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, що було ним особисто підтверджено в суді апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 .

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які апелянт посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, оскільки рішення у справі ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Марінова Антона Антоновича залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30.09.2024 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Л.М. Вадовська

О.С. Комлева