Унікальний номер справи 333/1476/24
Номер провадження 2/333/2341/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого - судді Ковальової Ю.В., секретар судового засідання Дондик О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,

за участі:

представника позивача ОСОБА_3 ,

позивача- ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав відносно сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . У шлюбі народилась донька ОСОБА_6 , однак після її народження відповідачка не виконує обов`язків матері щодо дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, а також не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти. Натомість весь час дитина проживає разом з позивачем, який одноосібно займається її утриманням та вихованням. Відтак позивач вважає, що наявні всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх доньки.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2024 року відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 01.04.2024 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали повністю позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні. Також позивач зазначив, що у грудні 2023 року відповідачка виїхала до Німеччини та проживає з новим чоловіком та дитиною, доньці ОСОБА_6 дуже рідко дзвонить.

Представник третьої особи районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав відповідача.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, через систему «Електронний суд» надійшла заява від неї про визнання позову та розгляд справи без її участі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків.

При судовому розгляді встановлено наступне.

Позивач по справі ОСОБА_1 та відповідачка по справі ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції.

02.12.2022 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 14.09.2022 року ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно характеристики з місця навчання, ОСОБА_7 навчається у ліцеї з першого класу. Зарекомендувала себе як дисциплінована, працелюбна учениця. Має навальні досягнення достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Має добре розвинену пам?ять, добре запам?ятовує учбовий матеріал. Виявляє образне мислення. Мас здібності до вивчення. На уроках завжди уважна, виконує домашие завдання, допомагає товаришам. Має добрий загальний розвиток. Шкідливих звичок не має. ОСОБА_6 має творчі здібності. До виконання громадських доручень ставиться дбайливо. Бере активну участь у громадському житті ліцею та класу. За характером Віка скромна, товариська, врівноважена, дисциплінована. Правила поведінки завжди свідомо виконує. Має друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Батько - ОСОБА_1 займається вихованням доньки. Мати - ОСОБА_2 не приймає участі у вихованні дочки.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит №20 від 02.02.2024 року, наданою ФОП «Гарус ТМ», дитина, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обслуговується в їхньому медичному закладі з 14.01.2022. Здоров?ям ОСОБА_5 опікується її батько ОСОБА_1 . Разом з ОСОБА_5 лікарню відвідує батько, ОСОБА_1 . Мати дитини, ОСОБА_2 , здоров?ям дитини не цікавиться.

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_2 від 14.12.2023 року, остання підтвердила факт самостійного виховання ОСОБА_1 її доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з Акту про обстеження умов проживання від 19.03.2024 за адресою АДРЕСА_1 , дитина має власну кімнату, забезпечена усією необхідною побутовою технікою, має куточок для навчання.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 17.06.2024 року, орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що при проведенні бесіди з дитиною встановлено, що дівчинка останній раз бачилася з мамою у грудні 2023 перед її виїздом за кордон, зі святами вітає, наразі спілкування відбувається через месенджери. Згідно нотаріальної заяви ОСОБА_2 , батько виховує дитину самостійно, згода на позбавлення батькіських прав надана не була.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що вона є тещею позивача, спочатку дочка із зятем жили у неї вдома, потім відповідачка- її донька, кинула сім`ю та виїхала до Німеччини, з нею вона взагалі не спілкується, бо сильно посварились. Зазначила, що востаннє дитина бачилася з матір`ю приблизно у грудні 2023. Вказала, що позивач з дитиною вже два роки проживають окремо від неї, він дуже піклується про доньку, а свідок допомагає з вихованням.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що відповідачка є її хресницею, вона раптово покинула сім`ю Кочура, та переїхала за кордон, знає, що у неї є вже інший чоловік та дитина, в останній раз вона її бачила в грудні 2023 року, позивача, як батька характеризувала з позитивної сторони.

Допитана в судовому засіданні малолітня ОСОБА_5 пояснила, що з матір`ю спілкується раз в два-три місяці, одного разу мати подарувала їй плаття та декілька інших незначних подарунків, вказала, що не має часу та навіть бажання з нею спілкуватися.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить головну складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

У постанові від 04 квітня 2024року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23).

Враховуючи те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої доньки, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Надані позивачем докази свідчать лише про факт проживання дитини разом з позивачем. Разом з тим жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільної доньки ОСОБА_6 , вчинення насильства відповідачкою по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.

Доводи позивача щодо того, що відповідачка не заперечувала в суді проти позбавлення її батьківських прав, про що свідчить її заява, суд вважає неприйнятними, оскільки не заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Оцінюючи пояснення самої дитини, суд сприймає їх критично і не розцінює їх як підставу доля задоволення позову, оскільки озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Відтак, у даному конкретному випадку суд вважає, що висловлена дитиною думка не відповідає її інтересам, у зв`язку з чим судом при вирішенні даного спору не враховується.

Також показання свідків зводяться до підтвердження факту проживання дитини з батьком та не свідчать про наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільної доньки ОСОБА_6 .

За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини, а позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Керуючись ст.ст. 164, 165, 180-183 СК України, ст. ст. 12, 76-78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -

В и р і ш и в :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відмовити повністю.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги в Комунарський районний суд міста Запоріжжя.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, розташована за адресою: 69104, м. Запоріжжя, вул. Чумаченка, буд.32.

Повний текст рішення складено 27.09.2024.

Суддя Ю.В. Ковальова