справа № 201/8176/21-ц головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
провадження № 22-ц/824/5725/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 січня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року та Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила стягнути з АТ КБ «Приватбанк» безпідставно списані з її карткового рахунку кошти в розмірі 18 523 грн. 72 коп. та визнати всі нараховані банком проценти, штрафи і пені за цим картковим рахунком недійсними, зобов`язавши банк їх списати; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» 15 000 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у справі №201/3170/20, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено. Рішеннями судів встановлено, що 12 листопада 2018 року невідомі особи заволоділи карткою ОСОБА_1 , збільшили кредитний ліміт, зняли кошти, що призвело до збільшення заборгованості не з вини ОСОБА_1 . У провадженні СВ Металургійного ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають матеріали досудового розслідування, відомості про яке внесені до ЄРДР за № 0003532 від 13 листопада 2018 року на підставі заяви ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України. Банк не довів вчинення ОСОБА_1 дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами. Крім того, немає будь-яких належних і допустимих доказів того, що саме відповідач вчинила дії (чи бездіяльність), які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, і що це є лише їх припущення. Отже, зазначеними судовими рішеннями встановлено, що грошові кошти з картки ОСОБА_1 були списані шляхом шахрайських дій. 18 травня 2021 року позивач на адресу АТ КБ «ПриватБанк» надіслала лист щодо безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 18 524 грн., у тому числі 524 грн. комісії. Листом від 01 червня 2021року №20.1.0.0.0/7 - 210518/15611, АТ КБ «ПриватБанк» відмовив у списанні безпідставно списаних грошових коштів у розмірі 18 524 грн., в тому числі 524 грн. комісії.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 18 523 грн. 72 коп. безпідставно списаних коштів, шляхом зарахування їх на картковий рахунок ОСОБА_1 , відкритий у АТ КБ «ПриватБанк». У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року заяву представника позивача - Самухи А.О. про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови визнати всі нараховані банком проценти, штрафи і пені за картковим рахунком недійсними, зобов`язавши банк їх списати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на аналогічні обставини, викладені нею у позовній заяві та посилається зокрема на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №202/10128/14-ц, від 01 лютого 2018 року у справі №758/7327/14-ц та від 12 лютого 2018 року у справі №592/2386/16-ц.

В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач вказує про те, що між сторонами укладено договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 березня 2013 року, на підставі якого позивачу було видано кредитні картки. За кредитною картою банк за рахунок власних коштів здійснює видаткові операції (платежі) ініційовані клієнтом (позивачем) з врахуванням диспозиції норми права ст. 1069 ЦК України. Тобто, банк надав позивачу у розпорядження грошові кошти у розмірі (тіло кредиту), які позивач після використання зобов`язана буде повернути. У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року у справі 201/3170/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено. У зазначеній справі суди встановили, що 12 листопада 2018 року невідомі особи скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента, який є «фінансовим номером» клієнта банку ОСОБА_1 і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами банку. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача збитки, завдані їй у зв`язку із протиправними діями третіх осіб, які скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента, який є «фінансовим номером» клієнта банку ОСОБА_1 і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами Банку. В той же час, позивач не довела, що в діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, завданими позивачу. У справі 201/3170/20 суди встановили, що невстановлені особи заволоділи кредитними коштами банку. Таким чином, внаслідок протиправних дій третіх осіб відносно позивача, збитків зазнав банк, оскільки грошові кошти, що знаходились на рахунку були надані позивачу у розпорядження як кредитні. При цьому, позивачем заявлено вимоги про стягнення з банку грошових коштів, що не відповідає належному та вірному способу захисту права в розумінні ст. 1073 ЦК України, оскільки у випадку встановлення порушення зі сторони банку, останній фактично повинен виправити свою помилку, а саме вчинити дії стосовно виконання розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів або повернення на рахунок клієнта списаних грошових коштів. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові, про що зазначено у висновку Великої Палати ВС (постанова від 6 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказує про те, що відповідач посилається в своїй апеляційній скарзі, що позивач начебто не довела, що в його діях наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, завданими позивачу. Проте, судами по справі 201/3170/20 вже була встановлена вина банку, і це рішення набрало законної сили. Хоча відповідач не заперечує стосовно своєї вини. Щодо збитків банку, то останній повинен був звертатися з відповідним позовом до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу, де наразі і розглядається кримінальна справа. Але з невідомих причин банк не звернувся з відповідною заявою до суду щодо стягнення спричинених йому збитків, так як вважав кращим перекласти цей тягар на клієнта. Позивач вказує, що просить стягнути безпідставно списані кошти, що відповідає вимогам ст. 1073 ЦК України. Даний спосіб захисту обраний позивачем для захисту своїх порушених прав не заборонений законом, та є ефективним засобом правового захисту. Станом на сьогодні кошти відповідач позивачу не повернув та продовжує нараховувати проценти, штрафи і пені за картковим рахунком, який належать ОСОБА_1 . Враховуючи норми законодавства України, що описані в позовній заяві, вбачається, що банк покладені на нього обов`язки не виконав, чим порушив майнові права позивача, а тому заявлені останньою позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, що також повністю відповідає правовій позиції висловленій у постанові Колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного суду від 15 квітня 2020 року в аналогічній цивільній справі №673/1132/17. Крім того, у справі 201/3170/20 суди встановили, що невстановлені особи заволоділи кредитними засобами Банку. Таким чином, внаслідок протиправних дій третіх осіб відносно позивача, збитків зазнала саме позивач, оскільки саме з її рахунку незаконним шляхом списані грошові кошти. Таким чином, ці збитки не повинні бути тягарем позивача. При цьому, банк не заперечує, що ці кошти були зняті з рахунку позивача поза її волею, шляхом незаконних дій невстановленими особами (шахраями), проте, не лише не хоче повернути їй ці кошти, а ще й нараховує відсотки та штрафні санкції. Відповідач не заперечує стосовно повернення грошових коштів позивачу, він заперечує лише стосовно формулювання вимоги позивача.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» - задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що між сторонами укладено договір шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 березня 2013 року, на підставі якого було видано наступні кредитні картки:

- НОМЕР_1 з датою відкриття 21 березня 2013 року та терміном дії - 01/17;

- НОМЕР_2 з датою відкриття 07 лютого 2017 року та терміном дії - 05/20;

- НОМЕР_3 з датою відкриття 15 листопада 2018 року та терміном дії - 09/22.

Згідно з випискою за карткою/ рахунком - НОМЕР_2 12 листопада 2018 року здійснено п`ять переказів на картку ПриватБанку через Приват-24, всього 18 000,00 грн (сума у валюті картки), сума комісії - 523,72 грн. (4 020,00 + 4 103,72 + 4 160,00 + 4 160,00 + 2 080,00 = 18 523,72 грн).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року, ухваленим у справі 201/3170/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

У справі 201/3170/20 суди встановили, що 12 листопада 2018 року невідомі особи скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента НОМЕР_4 , яка є «фінансовим номером» клієнта банку ОСОБА_1 і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами банку. 12 листопада 2018 року здійснено п`ять переказів на картку ПриватБанку через Приват 24, всього 18 000,00 грн. (сума у валюті картки), сума у валюті операції: 4020,00 + 4103,72 + 4160,00 + 4160,00 + 2080,00 = 18 523,72 грн. Отже, після збільшення у період з 07 до 14 листопада 2018 року кредитного ліміту до 13 000,00 грн, а також оформлення розстрочки на суму 7 300,00 грн., з картки ОСОБА_1 були переведені грошові кошти п`ятьма транзакціями на рахунок АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_3 на суму 18 523,72 грн. (з урахуванням комісій). 12 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Нікопольського ВП ГУ НП у Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення і 13 листопада 2018 року на підставі її заяви внесені відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення за ознаками частини першої статті 185 КК України. 19 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про повернення викрадених грошових коштів, у зв`язку з досудовим розслідуванням кримінального провадження, у задоволенні якої листом від 19 січня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-181220/747 АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

На підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у справі № 201/3170/20 ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з листом в якому просила списати її заборгованість перед банком у повному обсязі, проте, листом від 01 червня 2021 року № 20.1.0.0.0/7-210518/15611 банк для вирішення її питання рекомендував звернутися з рішенням суду, що набрало законної сили і виконавчим листом до ДВС або приватних виконавців.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди позивачем не оскаржується, а, відтак, в апеляційному порядку не переглядається.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що, позивач кошти в розмірі 18 523 грн. 72 коп. не знімала та не вчиняла дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, однак банк у добровільному порядку не повернув списані кошти. Також, суд вказав, що позовна вимога про зобов`язання відповідача визнати всі нараховані банком за кредитним договором проценти, штрафи і пені недійсними є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 5-6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтями 12, 13, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено договір, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 21 березня 2013 року, на підставі якого було видано наступні кредитні картки:

- НОМЕР_1 з датою відкриття 21 березня 2013 року та терміном дії - 01/17;

- НОМЕР_2 з датою відкриття 07 лютого 2017 року та терміном дії - 05/20;

- НОМЕР_3 з датою відкриття 15 листопада 2018 року та терміном дії - 09/22.

Тобто, банк надав позивачу у розпорядження грошові кошти у розмірі (тіло кредиту), які позивач після використання зобов`язана була повернути.

Згідно з випискою за карткою/рахунком - НОМЕР_2 12 листопада 2018 року здійснено п`ять переказів на картку ПриватБанку через Приват 24, всього 18 000,00 грн (сума у валюті картки), сума комісії - 523,72 грн (4 020,00 + 4 103,72 + 4 160,00 + 4 160,00 + 2 080,00= 18 523,72 грн).

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року, ухваленим у справі 201/3170/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 липня 2021 року, у задоволенні позовних вимог банку відмовлено.

У зазначеній справі суди зокрема встановили, що 12 листопада 2018 року невідомі особи скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента НОМЕР_4 , який є «фінансовим номером» клієнта банку ОСОБА_1 і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами банку.

Звертаючись до суду з позовом, позивач просила зокрема стягнути з відповідача збитки, завдані їй у зв`язку із протиправними діями третіх осіб, які скористалися сім-карткою оператора мобільного зв`язку з номера абонента НОМЕР_4 , який є «фінансовим номером» клієнта банку ОСОБА_1 і отримали доступ до банківського рахунку останньої, заволодівши кредитними засобами Банку.

В той же час, позивач не надала суду доказів, що в діях відповідача наявні усі елементи складу цивільного правопорушення, зокрема, протиправної поведінки та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, завданими позивачу.

Як зазначено вище, під час розгляду справи №201/3170/20 суди встановили, що невстановлені особи заволоділи кредитними засобами банку.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами відповідача, що внаслідок протиправних дій третіх осіб відносно позивача, збитків зазнав саме банк, оскільки грошові кошти, що знаходились на рахунку позивача були надані останній у розпорядження як кредитні та позивачу не належали.

Враховуючи, що судами відмовлено в задоволені позову банку про стягнення з позивача коштів, якими заволоділи невстановлені особи, очевидним є факт того, що і будь-які нарахування на незаконно списаний кредитний ліміт банк нараховувати права не має.

Відповідно до 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відтак, у випадку встановлення факту безпідставного списання банком грошових коштів з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів - Банк повинен зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, тобто Банк повинен вчинити певні дії.

Однак, позивачем заявлено вимоги про стягнення з банку грошових коштів, що не відповідає належному та вірному способу захисту права в розумінні ст. 1073 ЦК України, яким в даному випадку могло бути поновлення кредитного ліміту.

Нарахування банком будь-яких сум, що пов`язані з використанням кредитного ліміту не позивачем, правового значення не має і не створює для позивача будь-яких обов`язків, в тому числі і їх сплати.

Належним засобом захисту в даному випадку буде відмова банку в задоволенні позову, якщо він звернеться до суду з вказаними вимогами, що фактично підтверджується рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2021 року, ухваленим у справі 201/3170/20 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Враховуючи зазначене, підстав до задоволення позову у суду першої інстанції не було.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав до часткового задоволення позову не відповідають фактичним обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення по суті вимог позивача.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також не вирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено судам, що у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Враховуючи відповідні роз`яснення та практику Великої Палати Верховного Суду, оскільки апеляційний суд приходить до висновку щодо наявність підстав до скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року, то, відповідно додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року підлягає скасуванню.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача витрати, понесені нею на правову допомогу в суді першої інстанції на суму 7 000 грн.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками перегляду справи апеляційним судом, колегія суддів дійшла до висновку щодо відсутності підстав до задоволення позову, відтак, апеляційний суд не вбачає підстав до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, понесених в суді першої інстанції на суму 7 000 грн.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги відповідачем сплачено 2 724 грн. судового збору. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, а, позивач звільнена від сплати судового збору, сплачений відповідачем судовий збір підлягає компенсації йому за рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 червня 2023 року скасувати та прийняти постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно списаних коштів відмовити.

Компенсувати за рахунок держави на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», місце знаходження: вул. Грушевського, 1Д, м. Київ, ідентифікаційний код - 14360570, судовий збір у розмірі 2 724 (дві тисячі сімсот двадцять чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.