ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Гончарук Юлією Олександрівною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дарницького відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в місті Києві Головного сервісного центру МВС України, про зняття арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дарницького відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві Головного сервісного центру МВС України, у якому просив:

зняти арешт з 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , накладений на підставі заяви слідчого відділу Дарницького РУ ГУ МВС України на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дарницькому районі м. Києва;

зняти арешт на транспортний засіб - автомобіль «ГАЗ», 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , накладений постановами:

№984/4 від 03 серпня 2006 року ВДВС Дарницького району м. Києва, примітка: вик. Вітюк О.В., постанова АК474017 (АА895040); виконавчий лист 2-552 від 22 березня 2006 року;

ДВС у Дарницькому районі м. Києва №1519/4 від 29 листопада 2006 року, примітка: виконавець Вітюк, постанова АА895155, виконавчий лист 2-1730;

слідчого Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ст. Ткаченко №47/404 від 14 березня 2006 року.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником рухомого майна - автомобіля «ГАЗ», 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , а також нерухомого майна - 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 .

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до сервісного центру МВС з метою переоформлення належного йому автомобіля. За результатами перевірки виявлено, що такий автомобіль значиться у розшуку на підставі постанови ВДВС Дарницького РУЮ м. Києва №6/4 від 27 березня 2023 року, а також на автомобіль накладено арешт постановою №984/4 від 03 серпня 2006 року ВДВС Дарницького району м. Києва, примітка: вик. ОСОБА_2 , постанова АК474017, виконавчий лист 2-552 від 22 березня 2006 року, постановою ДВС у Дарницькому районі м. Києва №1519/4 від 29 листопада 2006 року, примітка виконавець Віктюк, постанова АА895155 виконавчий лист 2-1730, постановою слідчого Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ст. Ткаченко №47/404 від 14 березня 2006 року.

Окрім того, для перевірки свого майна позивач звернувся до приватного нотаріуса Любенко Т.М., де виявлено, що відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, накладено арешт за заявою слідчого, слідчого відділу Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дарницькому районі м. Києва 561/4 від 04 квітня 2007 року.

У подальшому, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві Головного сервісного центру МВС України повідомив ОСОБА_1 , що станом на 05 жовтня 2023 року розшук з належного йому автомобіля знято, проте є чинний арешт, щодо зняття якого він має надати постанову про закінчення виконавчого провадження.

Дарницький відділ виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на звернення позивача повідомив, що за даними автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 02 жовтня 2023 року виконавчий лист №2-1730, виданий Дарницьким районним судом м. Києва, та №2-552 від 22 березня 2006 року виданий Святошинським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебувають.

Також, Дарницький відділ поліції повідомив, що у відділі відсутня інформація щодо кримінального провадження, в якому слідчим ОСОБА_3 виносилася постанова №47/404 від 14 березня 2006 року про накладення арешту на автомобіль марки «ГАЗ» та постанови про накладення арешту на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

15 січня 2024 року представником Головного управління Національної поліції у місті Києві подано відзив на позов, у якому позовні вимоги не визнано з підстав необґрунтованості.

Зазначив, що за наявною у ГУ НП у м. Києві інформацією встановлено, що у рамках розслідування кримінальної справи №02-8569 від 08 грудня 2005 року слідчим Дарницького РУ ГУ МВС України в м.Києві були винесені постанови: від 10.03.2006 року, якою накладено арешт на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , автомобіль «ГАЗ», 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 .

За матеріалами такої справи було пред`явлено обвинувачення ОСОБА_1 Указана кримінальна справа направлена до суду в порядку статті 232 КПК України 1960 року, у зв`язку із чим ГУ НП у м. Києві не має відомостей щодо підстав накладення арешту на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , автомобіль «ГАЗ», 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 .

Вважає, що на правовідносини, пов`язані із вирішенням питання про припинення арешту майна, поширюються норми КПК України 1960 року, які позивачем не враховані.

Вказує, що відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» №6 від 27 серпня 1976 року, визначено, що судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатись справи на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановленої кримінально процесуальним законом, вирішення по суті питань, які стосуються порядку здійснення кримінального провадження. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване.

Відповідно, відповідачами органи досудового розслідування не можуть бути, а тому вимога ОСОБА_1 до ГУ НП у м. Києві є необґрунтована та пред`явлена до неналежного відповідача.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дарницького відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в м. Києві Головного сервісного центру МВС України, про зняття арешту з майна відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Гончарук Юлія Олександрівна, 23 квітня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вважає, що суд першої інстанції не мав правових підстав відмовляти у задоволенні позову, у зв`язку з пред`явленням до неналежних відповідачів.

Місцевий суд не врахував, що в рамках кримінальної справи відносно ОСОБА_4 Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві 03 серпня 2006 року було накладено арешт на належні позивачу квартиру та автомобіль. 24 вересня 2007 року Дарницьким районним судом м. Києва винесено вирок, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, яке на час пред`явлення позову до суду закрито на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діяла на час прийняття рішення), про що повідомив позивач в судовому засіданні, а матеріали знищено.

Також суд не звернув увагу на те, що в рамках даної кримінально справи ніяких арештів, крім накладеного постановою №47/404 Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві від 14 березня 2006 року не існує, а тому залучення потерпілих при розгляді позовної заяви про скасування арешту, що накладений та не скасований органом досудового розслідування не передбачений, а ні Постановою пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №6 , а ні Постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5, на які послався суд у своєму рішенні.

Нескасовані постанови ВДВС від 29 листопада 2006 року від 03 серпня 2006 року та від 04 квітня 2007 року не стосуються кримінальної справи відносно позивача, а були відкриті за іншими провадженнями щодо з`ясування яких позивач звернувся до Дарницького відділу виконавчої служби у м. Києві і отримав відповідь № 139119 від 02 жовтня 2023 року, відповідно до якої перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що станом на 02 жовтня 2023 року виконавчі листи №2-1730, виданий Дарницьким районним судом м. Києва та №2-552 від 22 березня 2006 року виданий Святошинським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_1 на виконанні у відділі не перебувають. Надати більш детальну інформацію не виявляється можливим, оскільки відповідно до вимог пункту 2 Розділ 11 Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07.2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу держаної виконавчої служби становить три роки, у зв`язку з чим для вирішення питання про зняття арешту з майна було запропоновано звернутися до суду.

Про виконавче провадження, відкрите на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва позивачу взагалі не відомо. В той же час, суд не перевірив ці обставини, і не надав оцінку доказам, поданим позивачем, чим порушив п. 2, 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Гончарук Юлією Олександрівною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дарницького відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в місті Києві Головного сервісного центру МВС України, про зняття арешту з майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

24 червня 2024 року представник ГУ НП у м. Києві - Ігор Ковальчук подав відзив у якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Свою позицію представник обґрунтував обставинам, на які посилався у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

05 липня 2024 року представник ГУ НП у м. Києві - Лаврінець Оксана Олегівна подала додаткові пояснення за змістом тотожні відзиву на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представник апелянта - адвокат Гончарук Юлія Олександрівна апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань від них не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню із закриттям провадження, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є власником 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 31 грудня 1999 року, а також власником автомобіля «ГАЗ», 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , відповідно до Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 за наслідком звернення до уповноважених органів встановлено, що на належний йому автомобіль та 1/6 частину квартири накладено арешти постановою №984/4 від 03 серпня 2006 року ВДВС Дарницького району м. Києва, примітка: вик. Віктюк О.В. , постанова АК474017, виконавчий лист 2-552 від 22 березня 2006 року, постановою ДВС у Дарницькому районі м. Києва №1519/4 від 29 листопада 2006 року, примітка виконавець Віктюк, постанова АА895155 виконавчий лист 2-1730, постановою слідчого Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ст. Ткаченко №47/404 від 14 березня 2006 року. Окрім того, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить йому, накладено арешт за заявою слідчого свідчого відділу Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дарницькому районі м. Києва 561/4 від 04 квітня 2007 року.

Вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції вважав, що зважаючи на кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , та в межах якого накладені арешти на його майно, стягувачами такого виконавчого провадження є потерпілі, проте позивач не зазначає про таких осіб у позові. Оскільки ОСОБА_1 пред`явлено позов до неналежних відповідачів (відповідача) суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення, не погоджується з таким висновками суду першої інстанції, оскільки останній не врахував правила визначення юрисдикції спору у справі щодо зняття арешту з майна.

Так, статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв`язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов`язано з процесуальним законодавством.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад, а також пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Відповідно до прохальної частини позову, ОСОБА_1 , окрім іншого, просить зняти арешт з його майна, накладений на підставі постанови №984/4 від 03 серпня 2006 року ВДВС Дарницького району м. Києва, примітка: вик. ОСОБА_2 , постанова АК474017 (АА895040), виконавчий лист 2-552 від 22 березня 2006 року та постанови ДВС у Дарницькому районі м. Києва №1519/4 від 29 листопада 2006 року, примітка: виконавець Вітюк, постанова АА895155, виконавчий лист 2-1730.

Проте, звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не навів обґрунтувань та не надав належних, достатніх та допустимих доказів, що він не був боржником, або ж іншим учасником виконавчих провадженнях, у яких на його майно накладено арешт.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 409 КПК України 1960 р. питання про всякого роду сумніви і протиріччя, що виникають при виконанні вироку, включаючи визначення розміру і розподілення судових витрат, якщо суд не вирішив цих питань, вирішуються судом, який постановив вирок.

Тобто, скасування арешту майна має здійснювати суд, який постановив вирок у кримінальній справі.

Таким чином, арешт на майно позивача накладений під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі КПК України 1960 р. в редакції, чинній на час вчинення відповідної процесуальної дії.

Згідно зі ст. 126 КПК України 1960 р. забезпечення цивільного позову та можливої конфіскації майна провадиться шляхом накладення арешту на майно обвинуваченого чи підозрюваного або осіб, які несуть за законом матеріальну відповідальність за його дії, де б це майно не знаходилось, а також шляхом вилучення майна, на яке накладено арешт. Накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Пунктом 9 розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року (далі - КПК України 2012 року) визначено, що запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 234 КПК України у ред. 1960 року дії слідчого можуть бути оскаржені прокуророві, як безпосередньо, так і через слідчого. Скарги можуть бути як письмові, так і усні. Усні скарги прокурор або слідчий заносить до протоколу. Слідчий зобов`язаний протягом доби направити прокуророві скаргу, що надійшла до нього, разом із своїми поясненнями. Подача скарги не зупиняє виконання дії, яка оскаржується, коли це не визнає за потрібне слідчий або прокурор. Дії слідчого можуть бути оскаржені до суду. Скарги на дії слідчого розглядаються судом першої інстанції при попередньому розгляді справи або при розгляді її по суті, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Згідно з п. 7 та 8 ч. 1 ст. 324 КПК України 1960р. постановляючи вирок, суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, на чию користь та в якому розмірі, і чи підлягають відшкодуванню збитки, заподіяні потерпілому, а також кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на його стаціонарне лікування, якщо цивільний позов не був заявлений; що зробити з майном, описаним для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

У порядку, передбаченому ст. 411 КПК України 1960р., суди вправі вирішувати питання, які виникають при виконанні вироку, зокрема, про скасування заходів по забезпеченню цивільного позову чи можливої конфіскації майна, якщо при винесенні виправдувального вироку чи відмови в позові або незастосування конфіскації вироком ці заходи не скасовані.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:

спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 р. та завершеного. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.;

якщо арешт накладений на майно особи, стосовно якої за КПК України 1960 р. була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства;

якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 р., ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства;

якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960р. і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року;

якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі №357/6241/20, від 30 липня 2021 року у справі №185/9002/20.

Таким чином, вищевикладена правова позиція передбачає лише дві підстави вирішення питання скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, згідно положень КПК України 1960 р., в порядку цивільного судочинства, а саме: подальше скасування постанови про порушення кримінальної справи та арешт майна особи, яка не була учасником кримінальної справи при завершенні справи вироком, постановою про закриття провадження.

Подібні правові висновки щодо юрисдикції спору у аналогічних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №272/469/21 та від 21 березня 2024 року у справі №953/12593/21.

Відповідно до прохальної частини позову, ОСОБА_1 просить зняти арешт з його майна, накладений на підставі заяви слідчого відділу Дарницького РУ ГУ МВС України на підставі постанови Державної виконавчої служби у Дарницькому районі м. Києва та арешт, накладений постановою слідчого Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві ст. Ткаченко №47/404 від 14 березня 2006 року.

Вказані арешти, накладені на досудовому слідстві в порядку, визначеному КПК України 1960 року у кримінальній справі, за наслідком якої стосовно ОСОБА_1 . Дарницьким районним судом м. Києва 24 вересня 2007 року ухвалений вирок, що не заперечувалося представником апелянта під час перегляду справи, а відтак, жодної із зазначених вище двох підстав для вирішення питання про зняття арешту у порядку цивільного судочинства не встановлено.

При цьому, колегія суддів критично розцінює доводи представника апелянта, що виконавчі провадження були відкриті і в межах цивільних справ, а не лише щодо арешту накладеного у межах кримінального провадження, оскільки докази на підтвердження цих обставин у матеріалах справи відсутні, а всі пояснення сторони апелянта є лише припущеннями, на яких не може ґрунтуватися судове рішення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

За правилами ч. 4 ст. 377 ЦПК України у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд за заявою позивача в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору

За результатами апеляційного розгляду справи, колегія суддів встановила, що суд першої інстанції, розглянув справу з порушенням правил предметної підсудності, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 255, 377, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Гончарук Юлією Олександрівною - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у місті Києві, Дарницького відділу виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ), третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в місті Києві Головного сервісного центру МВС України, про зняття арешту з майна - закрити, роз`яснивши позивачеві, що розгляд справи має вирішуватися в порядку, передбаченому КПК України.

Роз`яснити ОСОБА_1 право протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова