КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Митрофанова А.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи - Київська міська рада, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ігнатова Ганна Олексіївна,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року,

встановив:

у травні 2024 року заявник звернулася до суду із заявою, в якій просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом із її батьком - ОСОБА_3 , яким помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року у відкритті провадження у справі було відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник заявника подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження за заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що у видачі свідоцтва про право на спадщину заявниці було відмовлено у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини, а отже існує спір про право.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з таких підстав.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, ОСОБА_1 посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . На момент смерті ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебував, заповіту не залишив, інших спадкоємців за законом не має. Заявник зазначала, що постійно проживала разом з батьком, оскільки він потребував сторонньої допомоги. Вказувала, що після запровадження на території України воєнного стану у лютому 2022 року вона була вимушена виїхати за межі України. Враховуючи постійне проживання разом з батьком, заявник вважала, що вона фактично прийняла спадщину після його смерті, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у зв`язку з пропуском нею строку для прийняття спадщини та відсутності доказів фактичного прийняття спадщини. Враховуючи викладене, просила встановити факт її постійного проживання разом із батьком станом на день відкриття спадщини за адресою реєстрації його місця проживання.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Частиною першою статті 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які розглядає суд.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який був батьком заявниці ОСОБА_1 (а.с.23,24). Відповідно до Свідоцтва про право власності від 22 липня 2003 року ОСОБА_3 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Постановою приватного нотаріуса КМНО Ігнатової Г.О. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки ОСОБА_1 не було надано доказів проживання зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини та пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Згідно з пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тощо.

Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відмовляючи у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 з тих підстав, що із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, суд першої інстанції не встановив, між ким саме існує спір про право, отже, висновки суду є помилковими.

Крім того, суд першої інстанції не зазначив, хто є спадкоємцем у порядку, передбаченому спадковим правом, який би оспорював або міг оспорити право заявниці ОСОБА_1 на прийняття спадщини.

Відповідних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 22 травня 2024 року (справа № 127/3108/23).

В даному випадку заявниця ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали справи не містять доказів про наявність у спадкодавця інших спадкоємців за законом чи за заповітом, а тому висновок суду першої інстанції про наявність спору про право, що є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, є передчасним.

Статтею 379 ЦПК України визначено, що підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 03 червня 2024 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді