судді Миколаївського апеляційного суду
справа № 487/3703/22
провадження № 22-ц/812/896/24; №22-ц/812/929/24
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого Коломієць В.В., суддів Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В., розглянувши апеляційні скарги першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури та ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Колесніковим Віталієм Валерійовичем, залишив їх без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року залишив без змін.
Не можу погодитися із цією постановою в частині відмови у задоволенні апеляційної скарги першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури із таких мотивів.
У справі, що переглядалася, заступник керівника Окружної прокуратури міста Миколаєва (діл Прокурор) в інтересах держави в особі Миколаївської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду шляхом визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності, знесення житлового будинку загальною площею 367,8 кв. м, житловою - 175 кв. м (літера А-2), та підпірної стіни ( АДРЕСА_1 .
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову у зазначеній частині, суд виходив з того, що вимога щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення житлового будинку, в якому постійно проживає відповідачка, становитиме непропорційне втручання у мирне володіння цим майном та призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, покладе на відповідачку надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою єдиного житла.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Як встановили суди у цій справі, пунктами 48, 48.1 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року затверджений проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 997 кв. м за рахунок земель ТОВ «Миколаївбудпроект» з віднесенням її до земель житлової забудови для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення Миколаївської міської ради ОСОБА_2 28 жовтня 2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №140146 з кадастровим номером :12:001:0005, який зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 01.12.2009 за №001.

31 травня 2012 року ОСОБА_2 продала земельну ділянку відповідачці ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу № 6378.

25 лютого 2013 року ОСОБА_1 повідомила Інспекцію ДАБК в Миколаївській області про початок виконання будівельних робіт садибного (індивідуального) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

26 листопада 2014 року ОСОБА_1 подала декларацію про готовність об`єкта до експлуатації «Садибний (індивідуальний) житловий будинок» за адресою: АДРЕСА_2 .

27 листопада 2014 року Управління ДАБІ в Миколаївській області зареєструвало декларацію під № МК21.

30 березня 2015 року реєстраційною службою Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок загальною площею 367,8 кв. м, житловою площею 175 кв. м, літ. А-2, з підпірною стіною № НОМЕР_1 , серія та номер: 36152881, у зв`язку з чим державним реєстратором Миколаївського міського управління юстиції Васалатій Т.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності відповідачки на нерухоме майно, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було внесено запис за №01.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року у справі №487/10128/14-ц задоволено позов Миколаївського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . Визнано недійсним та скасовано пункти 48, 48.1 рішення Миколаївської міської ради №36/61 від 04 вересня 2009 року, якими затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 997 кв. м по АДРЕСА_2 . Визнано недісним державний акт на право власності на землю серії ЯИ №140146 від 28 жовтня 2009 року, виданий ОСОБА_1 та зобов`язано останню повернути у комунальну власність земельну ділянку площею 997 кв. м по АДРЕСА_2 з кадастровим номером :12:001:0005.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року залишено без змін.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року змінено у мотивувальних частинах, виклавши їх в редакції цієї постанови. В інших частинах рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2016 року й ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 19 вересня 2016 року залишені без змін.

Оскільки спірна земельна ділянка, як встановлено у справі №487/10128/14-ц відноситься до земель водного фонду (перебуває у межах прибережної смуги), на неї поширюються обмеження, передбачені для земель водного фонду, зокрема, у межах прибережної захисної смуги Бузького лиману. У такій зоні відповідно до статей 59-61, 83 ЗК України, статті 89 ВК України можуть бути розміщені гідротехнічні, гідрометричні та лінійні споруди, санаторії та інші лікувально-оздоровчі заклади, дитячі оздоровчі табори. За їхньої відсутності до вказаної ділянки має бути забезпечений безперешкодний і безоплатний доступ громадян для загального водокористування. Використання спірної земельної ділянки для будівництва об`єктів житлової забудови буде перешкодою для доступу громадян до загального водокористування, а відтак така забудова є неможливою.

Вказані вимоги водного та земельного законодавства є доступними та зрозумілими, а результати за наслідками такої забудови є очевидними, зокрема, для особи, яка, має знати про відповідні обмеження встановлені законом, діючи на свій розсуд отримує та забудовує таку ділянку для вказаної мети.

Таким чином ОСОБА_1 , придбавши спірну земельну ділянку, на власний ризик використала її у цілях (для забудови житлового будинку), що однозначно заборонені діючим законодавством України.

Тому вважаю, що вимога прокурора про знесення об`єкта житлового будівництва, зведеного на ній, з метою повернення земельної ділянки у придатному для використання є саме тим способом захисту цивільних прав та інтересів територіальної громади, за якого буде відновлено становище, яке існувало до порушення її прав на цю земельну ділянку.

Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Водночас, такий спосіб захисту, як усунення перешкод у користуванні земельної ділянки демонтажу будівель, є адекватними наявним обставинам справи, спрямований на остаточне поновлення порушеного права дійсного власника земельної ділянки.

Аналогічні правові висновки були викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 483/954/21, та у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 487/2593/20.

Саме повернення спірної земельної ділянки у стані, який існував до її забудови переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідної земельної ділянки згідно із загальними інтересами, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом спірної земельної ділянки, що належить до земель водного фонду, а саме до прибережної захисної смуги та розташована на відстані дев`яти метрів від урізу води.

Забудова спірної земельної ділянки об`єктами житлової забудови, зокрема, будівництво будинку та підпірної стіни, може призводити до забруднення та засмічення поверхневих водних об`єктів, а також до втрати ними водності, виснаження водного об`єкта, що впливатиме на можливість задоволення потреб великої кількості людей, а тому таке використання прибережних захисних смуг не буде створювати сприятливого режиму водних об`єктів, попередження їх забруднення, засмічення і вичерпання, знищення навколо водних рослин і тварин, а також зменшення коливань стоку (частина 1статті 87 ВК України).

Дотримання всіма особами встановлених заборон є необхідною умовою використання земельної ділянки, на яку поширюється режим прибережної захисної смуги, з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному водному об`єкту.

У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово зазначалось, що у спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина 3 статті 13, частина 7 статті 41, частина 1 статті 50 Конституції України, частина 3 статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті18,19, пункти «а» і «б» частини 1 статті 91, пункти «а» і «б» частини 1 статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117)).

Крім того, у цій справі з огляду на характер спірних правовідносин, установлені апеляційним судом обставини та застосовані норми права, відсутня непропорційність (невідповідність) заходу втручання держави у право власності ОСОБА_1 на житлові забудови спірної земельної ділянки критеріям правомірного втручання у це право.

У даному випадку загальний інтерес, який полягає у контролі за використанням спірної земельної ділянки водного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації, безумовно, переважає приватний інтерес однієї особи ОСОБА_1 у збереженні права власності на збудоване нерухоме майно цієї ділянки, отриманої з метою, що прямо суперечить закону. Остання беззаперечно в силу явних зовні та видимих природних ознак спірної земельної ділянки розуміла, що земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі, на незначній відстані від урізу води, а тому водночас могла розуміти, що забудова такої земельної ділянки порушує вимоги законодавства.

До такого переконання суддя дійшла з огляду на те, що ОСОБА_1 , придбавши у травні 2012 року спірну земельну ділянку для забудови, у лютому 2013 року розпочала виконання будівельних робіт.

Між тим у жовтні 2014 року Миколаївській міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави звернувся з позовом, зокрема і до ОСОБА_1 про земельної ділянки з тих підстав, що ця земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, яка за чинним законодавством не може передавалися у власність під забудову

Отже відповідачка ОСОБА_1 , знаючи та розуміючи, що придбана нею земельна ділянка віднесена до земель водного фонду, на яких заборонено будь-яке будівництво, а з приводу її прав на цю ділянку триває судовий спір, продовжила забудову земельної ділянки та вже у березні 2015 року отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, де зареєструвала у квітні 2014 року свою сім`ю.

Така поведінка ОСОБА_1 не може бути розцінена як добросовісна, а тому втручання у її право власності не становить надмірний тягар.

Вважаю, що не впливають на таку оцінку співмірності втручання держави у право відповідачки на житловий будинок і дії (бездіяльність) органів влади, в яких оформлювались права ОСОБА_1 на житловий будинок.

Також не погоджуюсь із висновком колегії суддів про те, що позбавлення відповідачки її житлового будинку без відповідної майнової компенсації незалежно від того, чи заявляла про неї відповідачка, узаконює порушення органів державної влади чи місцевого самоврядування при розпорядженні землею та звільняє їх від будь-якої відповідальності перед особою, яка потерпіла від їх неправомірних дій, оскільки, як вже було вказано, не лише діяльність органів влади, а також нехтування відповідачкою чіткими, зрозумілими заборонами щодо використання земель прибережних смуг, призвело до звернення із позовом у цій справі.

З огляду на викладене вважаю, що апеляційний суд мав погодитися з доводами апеляційної скарги Прокурора, задовольнити її, скасувати рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою водного фонду площею 0,0997 га з кадастровим номером :12:001:0005 шляхом знесення житлового будинку загальною площею 367,8 кв. м, житловою - 175 кв. м (літера А-2), та підпірної стіни ( АДРЕСА_1 та постановити в цій частині нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Суддя Т.М. Базовкіна