Провадження №: 2-о/755/479/24
УХВАЛА

про передачу заяви за підсудністю

"20" вересня 2024 р. суддя Дніпровського районного суду міста Києва Хромова О.О., перевіривши матеріали цивільної справи окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

До Дніпровського районного суду міста Києва надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей.

В порядку автоматизованого розподілу справ між суддями заяву передано на розгляд судді Хромовій О.О.

Перевіривши матеріали заяви та долучених до неї документів, судом встановлено таке.

У поданій заяві ОСОБА_1 просить встановити факт самостійного виховання батьком ОСОБА_1 неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення кожного з них 18 років.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (стаття 125 Конституції України).

Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 19 ЦПК України). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 26 - 30 ЦПК України).

Виходячи з поняття підсудність у цивільному судочинстві як розмежування компетенції між окремими ланками судової системи та між судами однієї ланки щодо розгляду цивільних справ, підсудністю фактично є визначення в системі судів компетентного суду стосовно вирішення певної цивільної справи.

Питання про підсудність справ визначається цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно із частиною першою статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини третьої статі 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом IV цього Кодексу.

Порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення визначено Главою 6 Розділу IV ЦПК України.

Частиною першою статті 316 ЦПК України встановлено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Отже, підсудність розгляду даної категорії справ визначається місцем проживання особи-заявника.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» регулюються питання щодо місця проживання фізичної особи.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, в якому особа постійно або тимчасово проживає; декларування місця проживання особи - повідомлення особою органу реєстрації адреси свого місця проживання шляхом надання декларації про місце проживання в електронній формі з використанням Єдиного державного веб-порталу електронних послуг з подальшим внесенням такої інформації до реєстру територіальної громади.

Механізм здійснення декларування/реєстрації місця проживання (перебування), зміни місця проживання, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування), скасування декларування/реєстрації місця проживання (перебування) регулюється Порядком декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07 лютого 2022 року № 265 (надалі - Порядок).

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» особа одночасно може мати лише одне задеклароване або одне зареєстроване місце проживання (перебування).

Відповідно до пунктів 2,3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» для підтвердження інформації про місце проживання (перебування), зареєстроване до набрання чинності цим Законом, особа може подавати відомості про місце проживання, що були внесені до: 1) паспорта громадянина України, виготовленого у формі книжечки; 2) паспорта громадянина України або паспорта громадянина України для виїзду за кордон у формі е-паспорта або е-паспорта для виїзду за кордон; 3) витягу з реєстру територіальної громади.

З дня запровадження доступу до відомчої інформаційної системи, але не пізніше 1 березня

2022 року, інформація про місце проживання (перебування) особи підтверджується також із зазначеної відомчої інформаційної системи.

Отже, чинним законодавством чітко передбачено вимоги до декларування/реєстрації особою місця свого проживання чи перебування, та передбачено документи, які це підтверджують.

У поданій заяві ОСОБА_1 зазначає, що його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся за адресою проживання: АДРЕСА_2 .

Водночас, доказів на підтвердження фактичного проживання за вказаною адресою до заяви не додано.

При цьому, суд враховує, що заяви додано податкові декларації ФОП ОСОБА_1 . Так, у податковій декларації за 2022 рік податковою адресою вказано: АДРЕСА_3 . У податковій декларації за 2023 рік податковою адресою вказано:

АДРЕСА_1 .

З метою встановлення зареєстрованого місця проживання особи ОСОБА_1 на момент звернення до Дніпровського районного суду міста Києва судом направлено запит до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 11 липня 2024 року

№ 688553 відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , не встановлено.

Згідно з інформацією з Електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» від 15 липня 2024 року про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в ІТС «Реєстр територіальної громади міста Києва» за введеним запитом такої людини не знайдено.

Отже, відомостей про зареєстроване місце проживання заявника ОСОБА_1 на території Дніпровського району міста Києва не встановлено.

З метою встановлення зареєстрованого місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , судом направлено запит до Коростишівської міської громади Коростишівського району Житомирської області.

Згідно відповіді Управління Центру надання адміністративних послуг Коростишівської міської ради від 17 вересня 2024 року № 08.1-12/517, уточнена інформація щодо реєстрації місця проживання особи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в реєстрі територіальної громади відсутня

(вхід. від 18 вересня 2024 року № ЕП-10637).

Однак, до матеріалів справи долучено паспорт громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , серії НОМЕР_2 , виданий Коростишівським РВ УМВС України в Житомирській області, дата видачі - 04 жовтня 2004 року. На сторінці 11 паспорту міститься відмітка про реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Як уже зазначалося раніше, заявник також зазначає, що його місце проживання зареєстровано саме за такою адресою. Така ж адреса вказана як податкова адреса ФОП ОСОБА_1 у податковій декларації за 2023 рік.

Відповідно до частини першої статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно із статтею 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 ЦПК України, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Оскільки судом встановлено, що підсудність даної категорії справ визначається за місцем проживання особи, місце проживання заявника ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , тому дана заява територіально не підсудна Дніпровському районному суду міста Києва та підлягає передачі на розгляд до Коростишівського районного суду Житомирської області за підсудністю.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі - Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 7 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Принцип законного судді нерозривно пов`язаний з правом особи на повноважний, компетентний суд. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Суд не тільки вправі, а й зобов`язаний ухилитися від розв`язання справ, йому не підсудних.

Вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є виконаними, коли справа заявника була розглянута національним судом, який створено на підставі закону. Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував, що поняття «суд, встановлений законом», стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду).

За наведених обставин, наявні правові підстави для передачі справи за підсудністю до Коростишівського районного суду Житомирської області за адресою зареєстрованого місця проживання заявника.

Керуючись статтями 31, 32, 258-261, 316, 300, 353 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Управління соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, Міністерство оборони України, Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України, про встановлення факту, що має юридичне значення, передати на розгляд до Коростишівського районного суду Житомирської області (вул. Героїв Небесної Сотні, 52, м. Коростишів, Житомирська обл., 12502) за підсудністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені статтею 354 ЦПК України.

Суддя О.О. Хромова