КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 752/1457/23
провадження № 22-ц/824/3588/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року в складі судді Шевченко Т.М.,

встановив:

04.01.2023 Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 25.02.2019, згідно якої отримав у користування кредитний ліміт у розмірі 150 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач не виконав умови договору щодо повернення використаного кредитного ліміту та сплати відсотків за користування кредитним лімітом, а позивач звернувся до з позовом до суду про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року по справі №752/2554/21 з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором №б/н від 25.02.2019 в розмірі 105 646,97 грн та судові витрати в розмірі 2 270 грн.

Посилаючись на положення ст. 536, 625, 1048 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача суму у розмірі 46 556,14 грн, що складається з наступного :

- відсотки за обліковою ставкою НБУ в розмірі 8 833, 97 грн, за період з 31.03.2020 по 31.12.2020;

- витрати від інфляції в розмірі 34 439,32 грн та 3% річних в розмірі 3 282, 85 грн за період з 31.01.2021 по 31.10.2022.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 8 833,97 грн відсотків за обліковою ставкою НБУ, 34 439,32 грн нарахованих інфляційних втрат, 3 282,85 грн нарахування 3% річних та 2 684 грн судового збору.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року в задоволенні заяви адвоката Цимбалюка М. Г., який діє в інтересах ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду відмовлено.

24.10.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Цимбалюк М. Г. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що відповідач не був належним чином повідомленим про розгляд справи, оскільки мешкав за іншим місцем проживання та здійснював заходи із захисту та оборони міста Києва.

Судом не взято до уваги, що розрахунок ціни позову, момент виникнення грошового зобов`язання позивачем визначено невірно.

Зазначив, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року набрало законної сили 15.07.2021, а тому останнім днем на заявлення вимоги про стягнення пені є 16.07.2022. Банк звернувся з позовною заявою 28.01.2023, тобто з пропущеним строком позовної давності на стягнення пені.

01.12.2023 представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Цимбалюк М. Г. подав відзив на апеляційну скаргу, в якій просить залишити її без задоволення, а заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року без змін.

Зазначив, що позивачем не заявлялася вимога про стягнення пені, а відповідачем помилково ототожнено дві різні правові категорії - пеня і проценти за користування кредитними коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Проценти в порядку статті 1048 ЦК України позивачем нараховано за період з 31.03.2020 по 31.12.2020, в межах строку позовної давності, за період, коли сума боргу, на яку нараховані такі відсотки, існувала в повному обсязі і на той час не була погашена відповідачем.

З урахуванням положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 3% річних за період з 31.01.2021 по 24.02.2022 складатимуть 5 057,52 грн, а інфляційні втрати - 17 891,43 грн.

8 833,97 грн - відсотки відповідно до ст. 1048 ЦК України за період з 31.03.2021 по 31.12.2020.

Загальна сума заборгованості складає 31 782,92 грн.

13.12.2023 представник ОСОБА_1 - адвокат Цимбалюк М. Г. подав додаткові письмові пояснення, в яких навів власний розрахунок.

Щодо відсотків за обліковою ставкою НБУ у розмірі 8 833,97 грн за період з 3103.2020 по 31.12.2020 зазначив, що вони не мають братись до уваги судом, оскільки банком нараховуються відсотки на іншу суму, аніж та, яка була стягнута судовим рішенням в справі №752/2554/21. Сума, що може підлягати стягненню за обліковою ставкою НБУ у період з 31.01.2020 по 31.12.2020 становить 5 340,09 грн.

Інфляційні втрати у період з 31.01.2021 по 23.02.2022 становлять 10 700,27 грн; 3% річних - 3 237,07 грн.

Таким чином, сума, що може підлягати задоволенню, становить 19 277,42 грн.

Відповідно до положень частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , з метою отримання банківських послуг, 25.02.2019 підписав Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року (справа №752/2554/21) позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договором б/н від 25.02.2019 в розмірі 105 646, 97 грн та судові витрати в розмірі 2 270, 00 грн. В решті позову відмовлено.

Вказаним судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 не повернув фактично отримані грошові кошти за договором б/н від 25.02.2019 за тілом кредиту в розмірі 105 646,97 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконав грошові зобов`язання по поверненню суми отриманого кредиту після звернення позивача з відповідною заявою, а тому позивач в силу положень ст. 625 ЦК України має право на стягнення суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми. При визначенні суми стягнення суд першої інстанції взяв до уваги розрахунок наданий позивачем, який вважав належним, а позовні вимоги обґрунтованими.

Колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (абзац перший частини першої статі 1046 ЦК України).

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (речення перше та друге абзацу першого частини першої статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із статтею 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Регулятивні відносини між сторонами кредитного договору (позики) обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту (позики), в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні.

Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28)).

З огляду на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, встановлено суму неповернутого кредиту в розмірі 105 646,97 грн, проценти на рівні облікової ставки Національного банку України повинні обраховуватись саме від цієї суми.

При визначенні розміру відсотків за обліковою ставкою НБУ за період з 31.01.2020 по 31.12.2020 суд виходить з такого розрахунку:

31.03.2020 -23.04.2020 : 10,00 (облікова ставка НБУ)

105 647 (сума боргу) х 10,00 /100% х 24 днів (прострочення) :366 = 692,77 грн;

24.04.2020 -11.06.2020 : 8,00 (облікова ставка НБУ)

105 647 (сума боргу) х 8,00 /100% х 49 днів (прострочення) :366 = 1 131,52 грн;

12.06.2020 -31.12.2020 :6,00 (облікова ставка НБУ)

105 647 (сума боргу) х 6,00 /100% х 203 днів (прострочення) :366 = 3 515,79 грн.

Всього: 5 340,08 грн.

У зв`язку з простроченням боржником грошового зобов`язання, у відповідності до частини другої статті 625 ЦК України останній зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

У відповідності до приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Оскільки воєнний стан в Україні введено з 24 лютого 2022 року, то періодом нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат є: 31.01.2021 -23.02.2022.

Ураховуючи суму повернутих коштів, які зазначив банк в своєму розрахунку, у період:

з 31.01.2021 по 29.01.2021 інфляційні втрати на суму 105 646,97 грн становлять 8 408,01 грн; 3% річних - 2 631,04 грн;

з 01.11.2021 по 30.11.2021 інфляційні втрати на суму 94 180,03 грн становлять 753,44 грн; 3% річних - 232,22 грн;

з 01.12.2021 по 31.12.2021 інфляційні втрати на суму 85 270,94 грн становлять 511,63 грн; 3% річних - 217,27 грн;

з 01.01.2022 по 23.02.2022 інфляційні втрати на суму 35 270,94 грн становлять 1 030,19 грн; 3% річних - 156,54грн.

Отже, інфляційні втрати у період з 31.01.2021 по 23.02.2022 становлять 10 700,27 грн; 3% річних - 3 237,07 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення пені ( подвійної ставки НБУ) є необґрунтованими, оскільки таких вимог по справі заявлено не було.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції норм процесуального права, що в свою чергу призвело до ухвалення помилкового рішення.

Основними засадами судочинства, відповідно до частини першої статті 129 Конституції України, визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Публічний характер судового розгляду є істотним елементом права на справедливий суд, а відкритість процесу, як правило, включає право особи бути заслуханою в суді.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право має бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

У статтях 128 -130 ЦПК України врегульовано порядок вручення судових повісток.

Зокрема, за правилами п.4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи судом першої інстанції) днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Суд першої інстанції у порушення статей 128-130 ЦПК України ухвалив заочне рішення без належного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, чим позбавив останнього права на захист від пред`явленого позову шляхом подачі заперечення на позовну заяву та доказів на їх підтвердження, тобто не дотримався принципів рівності учасників процесу і змагальності сторін. При цьому наявний у матеріалах справи конверт, який повернувся до суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», не є доказом виконання судом вимог закону, оскільки не містить підпису відповідача, та не є фіксацією повідомлення про дату судового засідання.

У пунктах 47, 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17-ц (провадження № 14-507цс18) вказано, що приписи ЦПК України як на момент ухвалення заочного рішення, так і на момент розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 31 постанови від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у справі відсутні докази повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції 20 березня 2023 року.

Таким чином, вищевказані процесуальні гарантії забезпечення належного розгляду справи стосовно відповідача порушені через його непоінформованість про дату і час розгляду справи в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, заочне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 10 700,27 грн інфляційних втрат, 3 237,07 грн - 3% річних, 5 340,08 грн - відсотки у розмірі облікової ставки НБУ, всього 19 277,42 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду в сумі 1 111,41 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (41,41 %).

З позивача на користь відповідача підлягають відшкодуванню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2 358,83 грн (58,59%).

Шляхом здійснення зарахування, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 247,42 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Цимбалюка Михайла Григоровича задовольнити частково.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 18 вересня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» () грошові кошти в сумі 19 277,42 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1 247,42 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук