Провадження № 6/638/598/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого Невеніцина Є.В.,

за участю секретаря Кассіч Н.А.,

представника боржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Харкові в приміщенні суду заяву представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно одержаних грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Представник боржника звернувся до суду із заявою, в якій просить визнати виконавчий документ у виконавчому провадженні №60973001, виданий на виконання заочного рішення від 14.01.2020 по цивільній справі №638/18182/18 таким, що не підлягає виконанню; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно одержані за виконавчим документом грошові кошти в сумі 22766 грн 44 коп.; стягнути з приватного виконавця Близнюкова Ю.В. безпідставно одержані кошти виконавчого провадження №60973001: основну винагороду приватного виконавця в сумі 2276 грн 64 коп. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.06.2019 по цивільній справі №638/18182/18 ухвалено заочне рішення, яким стягнуто з відповідача 22766 грн 44 коп. Ухвалою суду від 27.02.2024 заочне рішення скасоване. Відповідно до відомостей Єдиного реєстру боржників заочне рішення виконане повністю (виконавче провадження №60973001). Відповідно до відомостей виконавчого провадження №60973001 (постанова про відкриття виконавчого провадження, постанова про стягнення основної суми винагороди) з боржника стягнуто на користь позивача за виконавчим документом грошові кошти в сумі 22766 грн 44 коп. Крім того, з боржника стягнуто на користь приватного виконавця основну винагороду приватного виконавця в сумі 2276 грн 64 коп. Таким чином, представник боржника просить задовольнити подану заяву.

У судовому засіданні представник боржника підтримав подану заяву та просив задовольнити, стягувач та приватний виконавець у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причин неявки не повідомили.

Згідно ч. 3 ст. 432 ЦПК України, неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Суд, вислухавши пояснення представник боржника, дослідивши заяву з додатками та матеріали цивільної справи №638/18182/18, дійшов до наступного висновку.

Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.06.2019позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволені та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача 22766 грн 44 коп.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 27.02.2024 поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення від 11.06.2019, заяву ОСОБА_2 задоволено, заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 11.06.2019 скасовано.

Згідно постанови приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Близнюкова Ю.В. від 14.03.2024 по виконавчому провадженню №60973001 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №638/18182/18 закінчено на підставі п.5 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.90).

Згідно квитанції №MT89-KCM6-146P-T5P8 від 03.11.2023 ОСОБА_2 сплатила 16441,76 грн у виконавчому провадженні №60973001 з виконання виконавчого документу №638/18182/18, залишок складає 8601,32 грн.

Згідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі №755/15479/14-ц зазначено, що підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Таким чином, оскільки заочне рішення, на підставі якого виданий виконавчий лист скасовано, а відтак заява представника боржника про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню обґрунтовано та підлягає задоволенню.

Частиною 4 статті 432 ЦПК України визначено, що якщо стягнення за таким виконавчим документом уже відбулося повністю або частково, суд одночасно з вирішенням вказаних питань на вимогу боржника стягує на його користь безпідставно одержане стягувачем за виконавчим документом.

Згідно матеріалів справи у виконавчому провадженні №60973001 боржником сплачено грошові кошти у розмірі 16441 грн 76 коп., що підтверджується поданою представником боржника квитанцією № MT89-KCM6-146P-T5P8 від 03.11.2023, а відтак саме зазначена сума підлягає стягненню на її користь, як безпідставно одержані стягувачем за виконавчим документом.

При цьому посилання представник боржника на відомості з Єдиного реєстру боржників про виконання рішення повністю безпідставні, оскільки у вказаному реєстрі відомості стосовно ОСОБА_2 відсутні.

Разом з тим, з відкритих даних Автоматизованої системи виконавчого провадження виконавче провадження №60973001 значиться як завершене без зазначення підстав завершення.

Як зазначалось вище, приватним виконавцем направлено копію постанови про закінчення виконавчого провадження №60973001 на підставі п.5 ч.1 ст.39,40 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Також, у постанові приватного виконавця вказано, що надійшла ухвала суду від 27.02.2024 по справі №638/18182/18, якою скасовано заочне рішення.

Тобто, саме з підстави скасування заочного рішення суду, на підставі якого здійснювалось виконання, закінчено виконавче провадження, а не у зв`язку з сплатою боргу, доказів протилежного суду не надано.

Також, безпідставні посилання представника боржника, що постановою приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження з ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у розмірі 22766,44 грн, оскільки вказаною постановою лише відкрито виконавче провадження про стягнення зазначеної суми грошових коштів, що передбачає в подальшому вчинення ряду дій визначених Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, відсутні підстави у стягненні на користь боржника суми в розмірі 22766 грн 44 коп. з позивач та 2276,64 грн з приватного виконавця.

Також, відповідно до статті 5 частини 1 Закону України «Про виконавче провадження« примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Згідно з частинами 1,2 статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

З пунктів 5, 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання не чинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Отже, приватний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення, на виконання якого було видано виконавчий лист, або у зв`язку із визнанням судом, серед іншого, виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Як встановлено,

Виконавче провадження №60973001 було відкрито на виконання рішення Дзержинського районного суду м.Харкова по справі №638/18182/18.

Приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Близнюков Ю.В. не є стягувачем за виконавчим листом, який був наданий йому для примусового виконання.

Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначає основи організації та діяльність приватних виконавців їхні завдання та правовий статус.

Статтею 16 Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що приватним виконавцем може бути громадянин України, уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, встановленому законом. Приватний виконавець є суб`єктом незалежної професійної діяльності.

Відповідно до ст.31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.

Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.

Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.

Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).

Статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що кошти виконавчого провадження складаються з: 1) виконавчого збору, стягнутого з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, або основної винагороди приватного виконавця; 2) авансового внеску стягувача; 3) стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.

Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.

На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення.

Таким чином, приймаючи постанову про відкриття виконавчого провадження одночасно з постановою про стягнення з боржника основної винагороди приватний виконавець діяв у відповідності до вимог статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, вирішення питання про стягнення основної винагороди одночасно з відкриттям виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.

Витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.

Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів та витрати виконавчого провадження, що передбачено абзацом другим частини третьої статті 42 вказаного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження», приватний виконавець для здійснення примусового виконання рішень відкриває в державних банках рахунки, у тому числі за потреби в іноземній валюті, для: 1) обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів у національній та іноземній валютах та їх виплати стягувачам; 2) зарахування коштів виконавчого провадження; 3) зарахування винагороди.

Згідно з частиною третьою статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», кошти, зазначені у пунктах 1 і 2 частини другої цієї статті, не є доходом приватного виконавця.

Таким чином, приватний виконавець, що забезпечував виконання судового рішення, що на час його примусового виконання набрало законної сили, та не було скасовано у встановленому законом порядку, можливо отримав грошову винагороду та його дії по стягненню винагороди відповідають обсягу його прав та обов`язків, вчинені відповідно до вимог законодавства, та не можуть бути предметом розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того, стягнення основної винагороди приватного виконавця, не можуть вважатися безпідставно набутими коштами, а є витратами виконавчого провадження.

Також, Верховний Суд у постанові по справі №296/7644/17 зазначив, що в силу положень частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження», основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.

За змістом частини другої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» постанови приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду у порядку, передбаченому законом.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справах № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18) та № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц (провадження № 14-639цс18), від 03 та 10 квітня 2019 року у справах № 370/1288/15 (провадження № 14-612цс18) та № 766/740/17-ц (провадження № 14-664цс18).

Наведене, у свою чергу, свідчить про те, що питання про повернення боржнику стягнутої приватним виконавцем винагороди приватного виконавця та витрат виконавчого провадження має вирішуватися не в порядку повороту виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, заява представника боржника частково обґрунтована та підлягає задоволенню в частині визнання виконавчого листа таким що не підлягає виконанню та стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 фактично стягнутих грошових коштів у розмірі 16441 грн 76 коп., стягнення грошових коштів в інших частині, всупереч вимогам ст.ст.12,13,76-84 ЦПК України, представником боржника не доведено, стягнення винагороди приватного виконавця та кошти на витрати виконавчого провадження також не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.432 ЦПК України, суд, -

постановив:

Заяву представника заявника ОСОБА_2 ОСОБА_3 про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню та стягнення безпідставно одержаних грошових коштів задовольнити частково.

Визнати виконавчий лист №638/18182/18, виданий 31.07.2019 по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у розмірі 22766 грн 44 коп., таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 безпідставно одержані кошти в сумі 16441 (шістнадцять тисяч чотириста сорок одна) грн 76 коп.

В задоволенні іншої частини заяви відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду безпосередньо або через Дзержинський районний суд м.Харкова.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий Є.В.Невеніцин