КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6198/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2024 року м. Київ

Справа № 759/15214/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс», яка подана представником Горбач Галиною Валеріївною, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року, ухвалене у складі судді Ул`яновської О.В.,

у справі за позовом Комунального підприємства «Київпастранс» до ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним,

встановив:

У серпні 2023 року позивач Комунальне підприємство «Київпастранс» звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про визнання ордера на житлову площу в гуртожитку недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в КП «Київпастранс» на різних посадах працювала ОСОБА_1 . Згідно з наказом від 29.07.2020 року № 141-к з відповідачем припинено трудові відносини та звільнено з посади в.о. директора Навчально-курсового комбінату з 31.07.2020 року за угодою сторін.

За час трудових відносин, 19.12.2019 року відповідач подала до Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури заяву про видачу їй ордера на кімнату № 232 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , який знаходиться на балансі вказаного відокремленого підрозділу КП «Київпастанс». Цього ж дня відповідач отримала ордер № 80 на вказану кімнату в гуртожитку за підписом в.о. начальника Мацібона Я.А. , скріпленого печаткою Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури КП «Київпастранс». Як зазначено в ордері, підставою для його видачі слугувало спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, прийняте 19.12.2019 року.

27.12.2019 року Служба утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури в особі Мацібона Я.А. уклала з відповідачем договір № 4/232 найму житлового приміщення в гуртожитку, відповідно до розділу 1 якого наймодавець надав наймачу в користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_2 , загальною площею 18,7 кв. м.

В грудні 2019 року згідно з актом приймання-передачі майна кімнати та іншого інвентарю, підприємство в особі завідувача гуртожитку ОСОБА_3 , передало, а відповідач прийняла вказану кімнату без наявного в ній майна.

12.06.2023 року за вх. №053/01-2531 на адресу КП «Київпастранс» від в.о. начальника відокремленого підрозділу Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури ОСОБА_4 надійшло повідомлення щодо здійснення перевірки використання житлових кімнат гуртожитку на АДРЕСА_1 , за результатами якої було встановлено, що матеріали житлової справи на кімнату № 232 не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства дають підстави для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, а також заяви працівника до профспілкового органу, яка слугувала б підставою для прийняття такого рішення.

13.06.2023 року за вих. №08/80 КП «Київпастранс» звернулось із запитом до об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників комунального транспорту, транспортної інфраструктури та безпеки руху щодо надання завірених копій заяв працівників та спільних рішень адміністрації і профспілкового комітету, які слугували підставою для видачі ордерів окремим працівникам, зокрема, й відповідачу.

З відповіді на запит від 15.06.2023 року №1/кп вбачається, що заява від відповідача про видачу їй ордера на житлову площу до профспілкового комітету не надходила, а відтак, спільне рішення про видачу такого ордера не приймалось.

Відповідно до наказу від 23.06.2023 року №130 «Про проведення перевірки видачі ордерів, виданих у 2019-2020 роках», створено комісію по перевірці видачі ордерів на житлову площу в гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 . За результатами проведеної перевірки 28.06.2023 року членами комісії складено та підписано відповідний акт, зі змісту якого вбачається, що при видачі, зокрема, ордера від 19.12.2019 року № 82 ОСОБА_1 допущено порушення вимог чинного законодавства посадовими особами, а саме - відсутність підстав для його видачі.

Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.08.2023 року у власності ОСОБА_1 знаходиться квартира АДРЕСА_3 , яку остання придбала у власність 24.02.2005 року, а отже, житлової площі в гуртожитку на час написання заяви про надання кімнати не потребувала. Актом від 25.05.2023 року встановлено, що відповідач продовжує без належних на те правових підстав користуватися кімнатою № 232 у гуртожитку.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд:

- визнати недійсним ордер на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 року № 80, виданий відповідачу на кімнату АДРЕСА_2 ;

- визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування кімнатою № 232 в гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник КП «Київпастранс» - Горбач Г.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, зокрема, судом невірно розтлумачено положення ст.ст. 128, 129 ЖК України, пунктів 4-7 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498.

Вказує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що ні спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету, ні рішення адміністрації підприємства окремо про надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку не приймалось, що підтверджено матеріалами справи, а саме: відповіддю профспілкового комітету від 15.06.2023 року № 1/кп, довідкою від 12.09.2023 року № 053/01/04-4685 та актом проведення перевірки видачі ордерів від 28.06.2023 року. Крім того, організаційні питання діяльності підприємства, до яких належить надання працівникам житлової площі в гуртожитках, є внутрішньою діяльністю підприємства, яке регулюється виключно шляхом прийняття відповідних рішень керівництвом, а тому включати профспілковий комітет у склад комісії по розгляду житлових питань чи ні є дискреційними повноваженнями адміністрації КП «Київпастранс».

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін.

Посилається на те, що з огляду на чинний ЖК України правовим наслідком визнання недійсним ордеру за підстав, передбачених ст. 59 ЖК України, є виселення особи в порядку і на підставі ст. 117 ЖК України. Позивач не заявляв позовних вимог про виселення з наданням іншого житлового приміщення або приміщення, яке вони раніше займали. Зазначає, що дійсність виданого ордеру презюмується законодавством, а тому він є дійсним, крім випадків, коли його недійсність встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Крім того, позивач є юридичною особою, і відповідно самостійно несе відповідальність за дії/ бездіяльність його службових чи посадових осіб, а в разі встановлення в діях осіб ознак кримінального чи то іншого правопорушення, вина цих осіб повинна бути встановлена відповідним судовим рішенням.

Вказує, що на час видачі спірного ордеру набуло чинності Примірне положення про користування гуртожитками, що затверджене постановою КМУ від 20.06.2018 року № 498. Вважає, що доводи апелянта про відсутність спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету суперечить нормативним актам, які діяли на час видачі ордеру. Наголошує на тому, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

Крім того, рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17.11.2021 року у справі №759/15303/21 у задоволенні позову КП «Київпастранс» про виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 22.06.2022 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17.11.2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Зазначеними рішеннями судів, що прийняті між тими ж сторонами, були встановлені факт видачі ордеру, факт передачі кімнати, факт належного виконання умов за укладеним договором найму і відсутності підстав для виселення ОСОБА_1 із займаного приміщення у зв`язку із припиненням трудових відносин без надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник позивач КП «Київпастранс» - Розум О.В. підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін по справі, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що підставою для видачі ордеру на вселення в гуртожиток є рішення адміністрації підприємства. Участь профспілкового комітету при прийнятті такого рішення не є обов`язковою. Особа, яка бажає вселення до гуртожитку, не зобов`язана звертатись до профспілкової організації із заявою щодо клопотання перед адміністрацією підприємства про надання житла в гуртожитку.

Той, факт, що в спірному ордері зазначено «ордер виданий на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету», пояснюється тим, що ордер оформлений на бланку, який не відповідає зразкам, затвердженим Примірним положенням про користування гуртожитками. Проте, ця обставина, сама по собі, не може слугувати підставою для визнання ордеру недійсним, оскільки визначальним є рішення адміністрації підприємства про надання житла в гуртожитку.

На час видачі ордеру, як це вбачається з матеріалів справи, відповідач виконувала обов`язки директора Навчально-курсового комбінату КП «Київпастранс», була зареєстрована та проживала в м. Фастів Київської області, житла в м. Києві не мала, обмежень проживання в гуртожитку не було, а відтак вона мала право на вселення в гуртожиток.

Що стосується вимог позову про визнання відповідачки такою, що втратила право користування кімнатою гуртожитку, то позивачем ця вимога необґрунтована посиланням на закон.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Київської міської державної адміністрації від 10.04.2002 року № 30 закріплено на праві повного господарського відання за КП «Київпастранс» основні фонди згідно з додатками 1-34, зокрема гуртожиток на АДРЕСА_1 (а. с. 22, 23).

ОСОБА_1 працювала у КП «Київпастранс» на посаді в.о. директора Навчально-курсового комбінату.

19.12.2019 року ОСОБА_1 на ім`я в.о. начальника Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури «Київпастранс» Мацібона Я.А. подано заяву про видачу їй ордера на кімнату № 232 в гуртожитку на АДРЕСА_1 (а. с. 28).

19.12.2019 року ОСОБА_1 видано ордер № 80 на житлову площу в гуртожитку, серія Г, на право зайняття кімнати АДРЕСА_2 , площею 17,6 кв. м. Як зазначено у ордері - на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету КП «Київпастранс» (а. с. 29).

27.12.2019 року між КП «Київпастранс» та ОСОБА_1 укладено договір № 4/232 найму житлового приміщення у гуртожитку, за умовами якого наймодавець надає наймачеві у користування житлове приміщення - кімнату № 232 в гуртожитку на АДРЕСА_1 , загальною площею 17,6 кв. м (а. с. 30, 31).

Факт передачі кімнати в користування сторони договору оформили відповідним актом від грудня 2019 року (а. с. 32).

Наказом КП «Київпастранс» від 29.07.2020 року № 141-к «Про припинення трудового договору» ОСОБА_1 , в.о. директора Навчально-курсового комбінату, звільнено з роботи 31.07.2020 року за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 27).

12.06.2023 року за вх. № 053/01-2531 на адресу КП «Київпастранс» від в.о. начальника відокремленого підрозділу Служби утримання рухомого складу та транспортної інфраструктури ОСОБА_4 надійшло повідомлення щодо здійснення перевірки використання житлових кімнат гуртожитку на АДРЕСА_1 за результатами якої було встановлено, що матеріали житлової справи, зокрема на кімнату № 232, не містять документів, які у відповідності до вимог чинного законодавства дають підстави для видачі ордеру, а саме: спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету підприємства, а також заяви працівника до профспілкового органу, яка слугувала б підставою для прийняття такого рішення (а. с. 34).

13.06.2023 року за вих. №08/80 КП «Київпастранс» звернулось із запитом до Об`єднаного профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників комунального транспорту, транспортної інфраструктури та безпеки руху щодо надання завірених копій заяв працівників та спільних рішень адміністрації і профспілкового комітету, які слугували підставою для видачі ордерів окремим працівникам, зокрема й ОСОБА_1 (а. с. 35).

З відповіді на запит від 15.06.2023 року №1/кп вбачається, що заява від ОСОБА_1 про видачу їй ордера на житлову площу до профспілкового комітету не надходила, а відтак спільне рішення про видачу такого ордера не приймалося (а. с. 36).

Відповідно до наказу від 23.06.2023 року № 130 «Про проведення перевірки видачі ордерів, виданих у 2019-2020 роках» створено комісію по перевірці видачі ордерів на житлову площу в гуртожитку розташованому за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 37).

За результатами проведеної перевірки 28.06.2023 року членами комісії складено та підписано відповідний акт, зі змісту якого вбачається, що при видачі, зокрема, ордера від 19.12.2019 року № 80, допущено порушення вимог чинного законодавства посадовими особами, а саме: відсутність підстав для його видачі (а. с. 38, 39).

При перевірці фактичного проживання мешканців гуртожитку комісією складено акт від 25.05.2023 року про те, що кімната № 232 надана в користування ОСОБА_1 , яка на даний час не є працівником КП «Київпастранс» (а. с. 42).

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто, дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 52 ЖК України встановлено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Порядок користування гуртожитками визначено положеннями ст. ст. 127-132 ЖК України.

Згідно з ч. 1 ст. 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 128 ЖК України порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку (ч. 1 ст. 129 ЖК України).

Згідно з ч. 1 ст. 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Примірне положення про користування гуртожитками затверджується Кабінетом Міністрів України після консультацій з громадськістю, що проводяться відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 131 ЖК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498 затверджено Примірне положення про користування гуртожитками.

Пунктами 4-6 цього Примірного положення передбачено, що для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування.

Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Приписами ст. 59 ЖК України встановлено, що ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Заявляючи позовні вимог про визнання недійсним ордеру на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 року № 80, позивач зазначив, що вказаний ордер видано з порушенням вимог чинного законодавства.

На підтвердження своїх вимог позивач надав копію акта проведення перевірки видачі ордерів у 2019-2020 роках від 28.06.2023 року, в якому зазначено, що під час перевірки комісією встановлено порушення вимог чинного законодавства, а саме відсутність підстав для видачі ордеру від 19.12.2019 року № 80, виданого ОСОБА_1 на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_4 . Всупереч вимогам чинного законодавства адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом спільного рішення щодо видачі ордеру не приймалося.

Тобто, підставою для визнання недійсним ордеру на житлову площу в гуртожитку від 19.12.2019 року № 80 позивач вказав відсутність спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про безпідставність таких доводів позивача, оскільки законодавство, чинне на момент видачі відповідачу ордеру, не вимагало спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету на видачу ордера.

Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 05.04.2017 року № 1999-VIII частину 2 ст. 128 ЖК України викладено в такій редакції: «Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток».

Вказаний закон набрав законної сили 04.06.2017 року.

Тобто, починаючи з 04.06.2017 року рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку приймається лише адміністрацією підприємства, установи, організації, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.

Крім того, на момент видачі спірного ордеру набуло чинності Примірне положення про користування гуртожитками, що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498, згідно з п. 5 якого адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.

Таким чином, на момент отримання відповідачем спірного ордеру (19.12.2019 року) чинне законодавство визначало єдиною підставою для видачі особі ордеру на житлову площу в гуртожитку наявність відповідного рішення адміністрації підприємства, установи, організації. Водночас, участь профспілкового комітету при прийнятті рішення про надання жилої площі в гуртожитку, починаючи з 04.06.2017 року, не була передбачена законом.

Зі змісту ордеру від 19.12.2019 року № 80, виданого ОСОБА_1 на житлову площу в гуртожитку по АДРЕСА_4 , вбачається, що у ньому зазначено «ордер виданий на основі спільного рішення адміністрації, профспілкового комітету».

Разом з цим судом встановлено, що оспорюваний ордер оформлений на бланку, який не відповідає зразку, затвердженому додатком до Примірного положення про користування гуртожитками, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 20.06.2018 року № 498.

Таким чином, зазначена обставина, сама по собі, не є підставою для визнання ордеру недійсним, оскільки визначальним є рішення адміністрації підприємства про надання житла в гуртожитку.

Щодо посилання позивача на те, що заява відповідача на видачу спірного ордеру не містить посилання заявника на потребу в поліпшенні житлових умов, та на те, що відповідач приховала факт наявності у неї на праві власності квартири в м. Фастів Київської області, то колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про те, що вони є безпідставними.

Згідно з відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 з 03.03.2005 року на праві приватної власності належить квартира загальною площею 50,4 кв. м, житловою площею 31,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_5 .

Місце проживання відповідача було зареєстровано за вказаною адресою до 15.01.2020 року, що підтверджується відмітками у паспорті відповідача.

Починаючи із 15.01.2020 року місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: АДРЕСА_4 .

Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що відповідач виконувала обов`язки директора Навчально-курсового комбінату КП «Київпастранс», власного житла у м. Києві не мала.

За змістом положень ст. ст. 127, 128 ЖК України житловою площею в гуртожитках можуть забезпечуватися, зокрема, робітники у період роботи.

Враховуючи те, що на момент видачі спірного ордеру відповідач була зареєстрована та проживала у м. Фастів Київської області, тобто не була забезпечена житлом у тому самому населеному пункті, де зареєстровано гуртожиток та де відповідач здійснювала свою трудову діяльність, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, що у такому випадку відповідач мала право на вселення у гуртожиток.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 на законних підставах отримала у користування житлове приміщення - кімнату АДРЕСА_2 , загальною площею 18,7 кв. м, тоді як позивачем не наведеного належних доводів щодо існування підстав, визначених положеннями ст. 59 ЖК України, для визнання спірного ордеру недійсним.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги про те, що окреме рішення адміністрації підприємства про надання ОСОБА_1 житлової площі в гуртожитку не приймалось, з огляду на таке.

У позовній заяві позивач посилався на неправомірні дії службових осіб підприємства при вирішенні питання про надання жилого приміщення відповідачу в гуртожитку на АДРЕСА_1 . Проте, у матеріалах справи відсутні докази, які б містили вказівки на конкретні неправомірні дії службових осіб КП «Київпастранс».

В наданому позивачем акті проведення перевірки видачі ордерів у 2019-2020 роках від 28.06.2023 року вказано саме про відсутність спільного рішення адміністрації підприємства та профспілкового комітету щодо видачі спірного ордеру. Тобто, комісія перевіряла лише обставини прийняття спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету КП «Київпастранс» щодо надання житла в гуртожитку і не перевіряла факту прийняття такого рішення адміністрацією підприємства.

Разом з цим, судом не встановлено таких порушень, оскільки участь профспілкового комітету при прийнятті рішення про надання жилої площі в гуртожитку не була передбачена законом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Таким чином, суд, розглянувши в межах заявлених позивачем вимог і на підставі поданих доказів, не встановивобставин, що визначені позивачем як підстави позову про визнання ордеру недійсним.

Щодо вимоги про визнання відповідача такою, що втратила право користування кімнатою гуртожитку, колегія суддів погоджується із місцевим судом, що така вимога задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Правовим наслідком визнання недійсним ордеру з підстав, передбачених ст. 59 ЖК України, є виселення особи в порядку і на підставі ст. 117 ЖК України.

Згідно з цією нормою, у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

У випадках визнання ордера на жиле приміщення недійсним з інших підстав, крім випадку, передбаченого частиною першою цієї статті, громадяни, зазначені в ордері, підлягають виселенню з наданням іншого жилого приміщення або приміщення, яке вони раніше займали.

Таким чином, у разі встановлення підстав для визнання недійсним ордеру особа підлягає виселенню із жилого приміщення з наданням іншого жилого приміщення або без надання такого в залежності від правомірності дій особи, яка одержала ордер.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не посилався на неправомірні дії ОСОБА_1 , - особи, що одержала ордер, як підставу для визнання ордера недійсним.

Колегія суддів враховує, що у липні 2021 року позивач звертався до суду із позовом про виселення відповідача з гуртожитку за підстав передбачених ст. 132 ЖК України, у зв`язку зі звільненням з роботи (справа №759/15303/21).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року у справі № 759/15303/21 у задоволенні позову КП «Київпастранс» про виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 червня 2022 року у справі № 759/15303/21 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 листопада 2021 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Суд апеляційної інстанції вказав, що виселення відповідача з житлового приміщення в даному випадку порушить її право на житло та вона може бути виселена лише з наданням іншого житлового приміщення.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, судом у справі № 759/15303/21 встановлено відсутність правових підстав для виселення відповідача із житлового приміщення - кімнати АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Водночас, заявлена у цій справі позовна вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування кімнатою гуртожитку, не передбачена законом як ефективний спосіб захисту в такій категорії справ.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс», яка подана представником Горбач Галиною Валеріївною , - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.