КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 вересня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду апеляційну скаргу Державного торговельно-економічного університету на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року, ухвалені у складі судді Сенюти В.О. в м. Київ у справі за позовом Державного торговельно-економічного університету до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У грудні 2022 року позивач Державний торговельно-економічний університет (далі - ДТЕУ, Університет) звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , просив стягнути з відповідача на його користь 2124,20 грн. заборгованості за проживання в гуртожитку, судовий збір в розмірі 2481 грн. та витрати на правничу допомогу.

Позов мотивував тим, що 01 липня 2020 року Київським національним торговельно-економічним університетом (КНТЕУ) та ОСОБА_2 було укладено договір б/н про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку № НОМЕР_1 КНТЕУ. Згідно п. 1.1 договору відповідачу було надано в тимчасове платне користування ліжкомісце в кімнаті № НОМЕР_2 загальною площею 30 кв.м. гуртожитку НОМЕР_1 для його проживання та членів його сім`ї. Відповідно до п. 1.4 договору право на користування ліжкомісцем в кімнаті гуртожитку виникає виключно на підставі договору. Відповідач згідно п. 4.1.1 договору зобов`язаний виконувати умови договору, Правила внутрішнього розпорядку в КНТЕУ, дотримуватися громадського порядку, загальних принципів спільного проживання та моральної поведінки. Згідно п. 2.3 договору плата за проживання здійснюється мешканцем щомісяця шляхом перерахунку на розрахунковий рахунок Університету коштів протягом 5 робочих днів з дня отримання рахунку, але не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

Після закінчення дії договору (або його дострокового розірвання) оплата здійснюється мешканцем з розрахунку за добу проживання у розмірі, встановленому Університетом, до моменту звільнення гуртожитку (п. 2.6 договору).

Відповідно до п. 6.1 договору договір набуває чинності з 01 липня 2020 року та діє до 30 вересня 2020 року, а в частині розрахунків - до його повного виконання. Закінчення строку договору не звільняє сторони договору від відповідальності за його порушення, яке відбулось під час дії договору (п. 6.2 договору).

В порушення умов договору відповідач, після закінчення дії договору 30 вересня 2020 року, не здійснив оплату за проживання в повній мірі, в зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 2424,20 грн.

Дія договору припиняється (договір розривається) за несвоєчасне та/або не в повному обсязі внесення плати за проживання в гуртожитку, встановленої умовами договору, або згідно з виставленими рахунками (п. 6.5.6 договору).

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1298-р «Про реорганізацію Київського національного торговельно-економічного університету» та наказу Міністерства освіти і науки України від 19 листопада 2021 року № 1252 «Про реорганізацію Київського національного торговельно-економічного університету», КНТЕУ було реорганізовано шляхом поділу та утворення Державного торговельно-економічного університету та Одеського торговельно-економічного фахового коледжу.

Таким чином, відповідач проживав в гуртожитку на підставі договору на право проживання в гуртожитку та отримував комунальні послуги, однак у встановлений в договорі термін не оплатив надані йому комунальні послуги в повному обсязі, в зв`язку з чим утворилася заборгованість в розмірі 2124,20 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року в позові відмовлено.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року стягнуто з ДТЕУ на користь ОСОБА_1 понесені витрати на правову/правничу допомогу в розмірі 4000 грн.

Позивач ДТЕУ, не погоджуючись із рішеннями суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов та відмовити в задоволенні вимог ОСОБА_1 щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на умови п. 1.1, 1.4, 4.1.1, 2.3, 2.6 договору, пояснював, що згідно корінця до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку ОСОБА_2 був поселений до гуртожитку Університету 01 травня 2020 року. Як виняток, він проживав в гуртожитку без укладення договору про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку до 01 липня 2020 року, до моменту, коли був укладений договір. Проживаючи в гуртожитку Університету без відповідного договору, відповідач 28 травня 2020 року здійснив оплату (за травень 2020 року). Згодом 01 липня 2020 року відповідач уклав договір про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку КНТЕУ та 13 липня 2020 року здійснив ще одну оплату. Згідно корінця, відповідач був виселений 25 липня 2020 року, а у відповідності до п. 6.1 договору договір набуває чинності з 01 липня 2020 року та діє до 30 вересня 2020 року, а в частині розрахунків - до його повного виконання. Закінчення строку договору не звільняє сторони договору від відповідальності за його порушення, яке відбувалося під час дії договору.

Платіж в сумі 3000 грн., здійснений відповідачем 13 липня 2020 року (згідно виписки від 13 липня 2020 року, яка подавалася в додатках до відповіді на відзив від 29 квітня 2024 року), був здійснений за оплату комунальних послуг за червень 2020 року, тобто за липень 2020 року за надані комунальні послуги відповідач не заплатив, а тому і виникла заборгованість у розмірі 2124,20 грн. за період з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року.

Просив залучити до матеріалів справи копію заяви ОСОБА_2 від 18 червня 2020 року про тимчасове проживання в гуртожитку Університету, яка не могла бути подана вчасно, під час розгляду по суті в суді першої інстанції з поважних причин, оскільки велика кількість документів була передана до архіву, приміщення якого було довгий час зачинено після проведення ремонту в даному приміщенні, під час перевірки та дослідження наявних документів, було виявлено оригінал заяви ОСОБА_2 , тому у позивача тільки на даний момент з`явилася можливість надати цей вагомий доказ, який може суттєво вплинути на результат розгляду справи.

Наводив зміст п. 4 розділу ІІІ Положення про гуртожитки, ст. 526, 525, 629, 631, 903, 6 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Вказував, що ОСОБА_2 працював в Університеті багато років, адміністрація Університету, укладаючи з ним договір про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку, вирішила врегулювати відносини проживання в гуртожитку на власний розсуд, не оформляючи звернення на погодження, погодження ради студентського самоврядування та акти приймання-передачі, які зазначені в договорі. В зв`язку з цим позивач не погоджується з висновком суду, що позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позові.

В частині ухвалення додаткового рішення від 13 травня 2024 року, вважав, що відсутні підстави для стягнення з ДТЕУ на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу, оскільки надані представником відповідача докази є неналежними, розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та завищеним, справа є незначної складності, розмір позовних вимог є незначним, гонорар представника відповідача є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, тому додаткове рішення є неправомірним та підлягає скасуванню.

Від відповідача ОСОБА_1 в особі представника Федченко В.В. надійшов відзив на апеляційні скарги, в якому відповідач просила апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.

Вказувала, що через 1,5 роки після подання позовної заяви і лише після подання відзиву на позовну заяву, позивачем було надано незрозумілі корінці до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку та виписки. Крім того, вже після ухвалення рішення судом першої інстанції, позивачем надано до апеляційної скарги копію невідомо ким складеної заяви від імені вже померлого ОСОБА_2 .

Звертала увагу, що сам апелянт посилається на п. 1.4 договору, яким передбачено, що право на користування ліжкомісцем у кімнаті гуртожитку виникає виключно на підставі цього договору. В той же час, п. 9.2 договору передбачено, що додатки до договору є невід`ємною його частиною. Тобто, всі передбачені договором додатки (заяви, акти приймання-передавання приміщення, майна, інвентарю), як це передбачено умовами договору та підтверджували б факт укладення договору та проживання в гуртожитку ОСОБА_2 в період з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року, є його невід`ємними частиною і мали би бути оформлені у відповідності до вимог договору, проте цього зроблено не було. Натомість апелянт посилається на не передбачені договором корінці до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку та виписки, які є неналежними доказами щодо предмету та підстав спору.

Крім того, позивач в апеляційній скарзі посилається на ч. 3 ст. 6 ЦК України, якою передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд. Тобто, сторони можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд шляхом внесення відповідних змін саме у договорі.

Вказувала, що позивач в апеляційній скарзі зазначає про рішення адміністрації Університету врегулювати відносини проживання ОСОБА_2 в гуртожитку, не оформляючи звернення на поселення. Але в той же час до апеляційної скарги додається невідомо звідки взята заява на тимчасове проживання у гуртожитку, подана з порушенням процесуальних строків для подання доказів, яка, як стверджує апелянт, підписана ОСОБА_2 . При цьому ОСОБА_2 вже помер і не може належним чином спростувати, що цю заяву писав не він. Тому дана заява є неналежним та недостовірним доказом.

Також в апеляційній скарзі позивачем зазначено, що ОСОБА_2 13 липня 2020 року здійснив оплату за червень 2020 року. Однак у виписці від 14 липня 2020 року відсутнє посилання, що це сплата за проживання в гуртожитку саме за червень 2020 року, а тому таке посилання позивача є припущенням. Крім того, як вбачається із наданих апелянтом банківських виписок, вони містять виправлення та рукописні тексти, що є неприпустимим відповідно до вимог п. 4.1 розділу 4 Наказу Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 168/704 «Про затвердження положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку». Таким чином, надані апелянтом виправлені банківські виписки після закінчення встановлених ЦПК України строків є неналежними та недопустимими доказами.

Позивачем до позовної заяви не додано всіх невід`ємних частин договору, таких як звернень (листів, заяв), акти приймання-передавання приміщення, майна, інвентарю, як це передбачено умовами договору та які підтверджували б факт укладення договору та проживання ОСОБА_2 у гуртожитку.

Вказувала, що як при поселенні у гуртожиток, так і при виселенні з гуртожитку встановлено обов`язок сторін прийняти та передати приміщення та скласти відповідний акт приймання-передавання. Проте матеріали справи не містять таких документів, на підставі яких можливо б було зробити висновок, що ОСОБА_2 дійсно проживав в гуртожитку, як зазначено в позові.

Звертала увагу, що згідно п. 2.2 договору передбачено здійснення оплати за останній місяць проживання в гуртожитку під час укладення договору. Тобто для поселення в гуртожиток ОСОБА_2 мав би сплатити розмір оплати за місяць, що є обов`язковою умовою для поселення. Як вбачається з рахунку на оплату і з позовних вимог, позивач просить суд стягнути заборгованість лише з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року, тобто за неповний місяць, і враховуючи вимоги п. 2.2 договору, заборгованість відсутня.

Звертала увагу на вимоги п. 6.4 договору, яким встановлено, що після закінчення строку дії договору (або його розірвання) мешканець зобов`язаний провести з університетом звірку розрахунків по оплаті за проживання, за результатами якої складається відповідний акт та підписується сторонами. Тобто, якби ОСОБА_2 проживав в гуртожитку, то після його виселення Університет мав би провести з ним звірку розрахунків по оплаті за проживання та скласти акт звірки. Проте такий документ відсутній, оскільки ОСОБА_2 не проживав в гуртожитку.

Звертала увагу на п. 9.1 договору, яким встановлено, що до договору додаються дозвіл на поселення, перелік майна, що знаходиться в кімнаті (за бажанням мешканця), акти приймання-передавання. Наявність вищевикладених документів для підтвердження відповідних правовідносин є не правом чи бажанням сторін, а є обов`язковим, оскільки лише при наявності всіх передбачених договором документів можливо зробити відповідний висновок про правовідносини між сторонами договору.

Крім того, ОСОБА_2 дійсно перебував в трудових правовідносинах з позивачем і був звільнений в липні 2021 року. Таким чином, під час звільнення з роботи ОСОБА_2 позивач міг би та мав перевірити заборгованість його перед позивачем. Проте позивач майже через 1,5 роки після звільнення ОСОБА_2 звернувся з позовом без належних та допустимих доказів про наявність заборгованості.

Щодо позиції позивача про те, що надані представником відповідача докази є неналежними, розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та завищеним, справа є незначної складності, розмір позовних вимог є незначним, гонорар представника відповідача є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, зазначала, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представником ОСОБА_1 було надано договір, додаткову угоду, квитанцію до платіжної інструкції, акт виконаних робіт. Також у заяві про ухвалення додаткового рішення було надано детальний опис та акт виконаних робіт із зазначенням витраченого часу, які судом було перевірено та надано відповідну правову оцінку.

Щодо порівняння апелянтом гонорару з ринковими цінами адвокатських послуг, звертала увагу суду на позовну заяву апелянта, яка готувалася та підписувалася адвокатом Івасиним О.Р., в якій зазначено попередній розрахунок витрат на правничу допомогу, які очікує понести позивач, де зазначено 2500 грн. за складання позовної заяви та 2500 грн. за участь в одному судовому засіданні. В той же час, вартість нормогодини представника ОСОБА_1 становила 2000 грн., що є нижчою.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції та додаткове рішення вказаним вимогам закону відповідають.

Відмовляючи в позові ДТЕУ про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, оскільки позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві.

Крім того, додатковим рішенням від 13 травня 2024 року судом першої інстанції стягнуто з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 4000 грн., виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, вважаючи це обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та виконаної адвокатом роботи по справі.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 липня 2020 року Київський національний торговельно-економічний університет (КНТЕУ) та ОСОБА_2 уклали договір б/н про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку № НОМЕР_1 КНТЕУ (а. с. 10 - 11 т. 1), за умовами якого університет надає громадянину ОСОБА_2 в тимчасове платне користування ліжкомісця в кімнаті № НОМЕР_2 загальною площею 30 кв.м. гуртожитку НОМЕР_1 для його проживання та членів його сім`ї в складі ОСОБА_4 на період з 01 липня 2020 року по 30 вересня 2002 року.

Згідно п. 1.2 договору, надання ліжкомісця в кімнаті для проживання в гуртожитку здійснюється на підставі звернення (лист, заява), що є невід`ємною частиною договору, за погодженням ради студентського самоврядування.

Згідно п. 1.4 договору, право на користування ліжкомісцем в кімнаті гуртожитку виникає виключно на підставі цього договору.

Згідно п. 2.1, 2.2 договору розмір плати за проживання за місяць встановлюється університетом та становить 2634 грн. Оплата за останній місяць проживання в гуртожитку здійснюється мешканцем під час укладення цього договору.

Згідно п. 2.3 договору плата за проживання здійснюється мешканцем щомісяця шляхом перерахунку на розрахунковий рахунок університету коштів протягом 5 робочих днів з дня отримання рахунку, але не пізніше 15 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем.

Згідно п. 2.6 договору після закінчення дії цього договору (або його дострокового розірвання) оплата здійснюється мешканцем з розрахунку на добу проживання у розмірі, встановленому університетом, до моменту звільнення гуртожитку.

Згідно п. 4.1.17 договору після закінчення строку договору (або у разі позбавлення права на проживання в гуртожитку, дострокового розірвання договору) мешканець зобов`язаний здати майно, що перебувало в його користуванні, кімнату в належному стані та звільнити гуртожиток у день настання відповідної підстави. Повернення мешканцем приміщення, майна, інвентарю здійснюється на підставі акта приймання-передавання.

Згідно п. 6.1, 6.2 договору договір набуває чинності з 01 липня 2020 року та діє до 30 вересня 2020 року, а в частині розрахунків - до повного його виконання. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке відбулося під час дії договору.

Згідно п. 6.4 договору після закінчення строку дії договору (або його розірвання) мешканець зобов`язаний провести з університетом звірку розрахунків по оплаті за проживання, за результатами якої складається відповідний акт та підписується сторонами.

Згідно п. 8.4, 8.6 договору надання мешканцю ліжко-місця у кімнаті оформляється актом приймання-передавання, в момент підписання якого мешканцю передаються ключі від кімнати. Повернення мешканцем приміщення (передання ключів від кімнати), майна, інвентарю здійснюється на підставі акта приймання-передавання. Приміщення та майно вважаються переданими з моменту підписання акта приймання-передавання.

Згідно п. 9.1, 9.2 договору, до договору додаються: дозвіл на поселення, перелік майна, що знаходиться в кімнаті (за бажанням мешканця), акти приймання-передавання. Додатки до договору є невід`ємною його частиною.

28 лютого 2019 року ректором КНТЕУ затверджено розмір плати за проживання співробітників у гуртожитку № НОМЕР_1 , згідно якого, за проживання в житловому блоці загальною площею 30 кв.м. на родину з двох осіб підлягає сплаті 2634 грн. (а. с. 13 т. 1).

Позивачем надано рахунок на ім`я ОСОБА_2 на оплату за проживання в гуртожитку та комунальні послуги за період з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року в розмірі 2182,70 грн., з яких вартість проживання за липень 2020 року становить 2124,20 грн., електроенергія 58,50 грн. (а. с. 12 т. 1), а також калькуляцію вартості проживання співробітників в гуртожитку № НОМЕР_1 КНТЕУ у разі проживання родини з двох осіб в житловому блоці пл. 30 кв.м. з 01 лютого 2019 року (а. с. 14 т. 1).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 06 жовтня 2021 року № 1298-р погоджено пропозицію Міністерства освіти і науки України щодо реорганізації Київського національного торговельно-економічного університету шляхом поділу та утворення Державного торговельно-економічного університету та Одеського торговельно-економічного фахового коледжу з віднесенням їх до сфери управління Міністерства освіти і науки (а. с. 20).

Наказом Міністерства освіти і науки України від 21 січня 2022 року № 43 реорганізовано Київський національний торговельно-економічний університет шляхом поділу та утворення Державного торговельно-економічного університету та Одеського торговельно-економічного фахового коледжу (а. с. 24 - 26 т. 1).

Згідно розподільчого балансу КНТЕУ від 25 січня 2022 року, Державний торговельно-економічний університет є правонаступником КНТЕУ з якості позивача та/або стягувача в усіх судових справах та виконавчих провадженнях (а. с. 31 - 32 т. 1).

В зв`язку зі смертю ОСОБА_2 06 квітня 2023 року до участі в справі залучено його правонаступника ОСОБА_1 протокольною ухвалою від 11 березня 2024 року (а. с. 119 т. 1).

29 квітня 2024 року до відповіді на відзив на позовну заяву позивачем ДТЕУ надано копію корінця до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку на ім`я ОСОБА_2 від 01 травня 2020 року, на право тимчасового проживання з 01 травня 2020 року в гуртожитку № НОМЕР_1 , кімната НОМЕР_2, пл. 30 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , склад сім`ї: дружина;

копію корінця від 25 липня 2020 року, виданого ОСОБА_2 на право тимчасового проживання в гуртожитку № НОМЕР_3 , ліжкомісце площею 30 кв.м., з відміткою про виселення мешканця з 25 липня 2020 року;

копію виписки з рахунку КНТЕУ за період з 29 травня 2020 року по 29 травня 2020 року, роздрукованої з системи СДО (ПТК «Клієнт казначейства - Казначейство) згідно якої на рахунок університету надійшло 2696,10 грн. з призначенням платежу «власні надходження розпорядників за проживання в гуртожитку АДРЕСА_2 ОСОБА_2 »; виписка містить рукописні дописки;

копію виписки з рахунку КНТЕУ за період з 13 липня 2020 року по 13 липня 2020 року, роздрукованої з системи СДО (ПТК «Клієнт казначейства - Казначейство), згідно якої на рахунок університету надійшло 3000 грн. з призначенням платежу «власні надходження розпорядників за проживання в гуртожитку та комун. послуги ОСОБА_2 , гуртожиток НОМЕР_1 АДРЕСА_2 ОСОБА_2 »; виписка містить рукописні дописки (а. с. 141 - 143 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги надано новий доказ, а саме копію заяви, датованої 18 червня 2020 року, складеної від імені ОСОБА_2 на ім`я ректора КНТЕУ.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 127 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Саме лише посилання позивача на те, що даний доказ не міг бути поданий вчасно під час розгляду по суті в суді першої інстанції з поважних причин, оскільки велика кількість документів була передана до архіву, приміщення якого було довгий час зачинено після проведення ремонту в даному приміщенні, однак під час перевірки та дослідження наявних документів було виявлено оригінал заяви ОСОБА_2 , тому у позивача тільки на даний момент з`явилася можливість надати цей вагомий доказ, не підтверджується будь-якими доказами та не свідчить про об`єктивну неможливість надання цього доказу раніше.

Виходячи з викладеного, оскільки розгляд справи на підставі доказів, які не надавалися до суду першої інстанції, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, та оскільки позивачем не надано докази неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, суд апеляційної інстанції на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України відхиляє клопотання про долучення доказів як необґрунтоване.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК України.

Згідно зі статтею 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв`язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

За змістом статей 128, 129 ЖК України підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету.

Частиною першою статті 130 ЖК України визначено, що порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Частиною першою статті 61 ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Відповідно до частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно з частиною третьою статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частини першої, третьої статті 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла.

Згідно п. 11 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 червня 2018 року № 498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом.

Згідно п. 3 - 7 Положення, жила площа в гуртожитках надається: у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї; у вигляді ліжко-місця для проживання одиноких осіб, які не перебувають між собою в сімейних відносинах.

Розмір жилої площі, що надається в гуртожитку, не може бути менше ніж 6 кв. метрів на одну особу. Для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування. Повнолітні члени сім`ї особи, які бажають вселитися в жиле приміщення разом з нею, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні. Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку. У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.

Користування жилою площею здійснюється: у гуртожитках державної та комунальної форми власності - виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.

Згідно п. 15 Положення, особи, які проживають у гуртожитку на умовах договору найму (оренди), вносять плату за таке проживання відповідно до умов договору. Плата за проживання у гуртожитку включає: витрати на оплату житлово-комунальних послуг (послуги з управління гуртожитком, послуги з постачання теплової енергії, гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, постачання та розподілу природного газу, електричної енергії, послуги з поводження з побутовими відходами); інші витрати, необхідні для забезпечення створення належних умов для проживання (утримання майна гуртожитку, зазначеного в абзаці першому пункту 14 цього Положення) та організації побуту (заміна, прання, дезінфекція постільних речей тощо у разі їх видачі).

Згідно п. 526, 525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 629, 631 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Згідно ч. 1 ст. 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Судом першої інстанції надано правильну оцінку долученій позивачем до матеріалів справи у відповіді на відзив копії корінця до направлення на тимчасове проживання в гуртожиток на ім`я ОСОБА_2 та вмотивовано відхиливши вказаний доказ, оскільки зміст корінця та умови договору носять суперечливий характер, а саме відповідно до корінця до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку, ОСОБА_2 надано право тимчасового проживання у гуртожитку № НОМЕР_1 кімнаті № НОМЕР_2 з 01 травня 2020 року, в той час як умови договору передбачають початок строку проживання з 01 липня 2020 року.

Доводи позивача в апеляційній скарзі, що ОСОБА_2 працював в Університеті багато років, в зв`язку з чим адміністрація Університету, укладаючи з ним договір про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку, вирішила врегулювати відносини проживання в гуртожитку на власний розсуд, не оформляючи звернення на погодження, погодження ради студентського самоврядування та акти приймання-передачі, які зазначені в договорі, не підтверджується будь-якими доказами, є припущеннями та відхиляються апеляційним судом.

Апеляційний суд звертає увагу, що в позовній заяві самим позивачем акцентувалося на тому, що відповідно до п. 1.4 договору право на користування ліжкомісцем в кімнаті гуртожитку виникає виключно на підставі договору.

Враховуючи наведене, не підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи, та відхиляються апеляційним судом необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що згідно корінця до направлення на тимчасове проживання в гуртожитку ОСОБА_2 був поселений до гуртожитку університету 01 травня 2020 року; як виняток, він проживав в гуртожитку без укладення договору про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку до 01 липня 2020 року, до моменту, коли був укладений договір; проживаючи в гуртожитку університету без відповідного договору, відповідач 28 травня 2020 року здійснив оплату (за травень 2020 року); згодом 01 липня 2020 року відповідач уклав договір про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку КНТЕУ та 13 липня 2020 року здійснив ще одну оплату; згідно корінця, відповідач був виселений 25 липня 2020 року, а у відповідності до п. 6.1 договору договір набуває чинності з 01 липня 2020 року та діє до 30 вересня 2020 року, а в частині розрахунків - до його повного виконання.

Апеляційний суд враховує, що вказані обставини не повідомлялись позивачем ДТЕУ в позовній заяві, і про фактичний період проживання ОСОБА_2 в гуртожитку (до укладення договору від 01 липня 2020 року) з 01 травня 2020 року по 25 липня 2020 року позивачем зазначено лише у відповіді на відзив на позовну заяву, разом із доказами, які не подавалися раніше, отже всупереч ст. 43 ЦПК України позивач не сприяв своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи і не виконав належним чином покладений на нього процесуальний обов`язок подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Судом першої інстанції правомірно звернуто увагу, що позивач вказує на те, що ОСОБА_2 в порушення умов договору, отримав комунальні послуги, однак у встановлений договором термін, не оплатив надані йому комунальні послуги в повному обсязі, у зв`язку із чим утворилась заборгованість за проживання в гуртожитку у розмірі 2124,20 грн.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальними послугами є послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

Дослідивши рахунок на оплату за проживання в гуртожитку та комунальні послуги за липень 2020 року, відповідно до рахунку на оплату, вартість послуг за проживання у період з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року становить 2124,20 грн., за електроенергію за липень - 58,50 грн., враховуючи, що плата за найм житла та оплата за комунальні послуги не є ідентичними поняттями, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що даним рахунком не підтверджується наявність заборгованості саме за комунальні послуги в зазначеному позивачем розмірі 2124,20 грн., які, згідно наданого рахунку, становлять лише 58,50 грн. (а. с. 12).

Судом першої інстанції звернуто увагу на необґрунтованість та суперечливість позовних вимог, вказуючи, що позивач, посилаючись на несплату ОСОБА_2 комунальних послуг, надав рахунок на оплату, в якому вказано вартість послуги за електроенергії у розмірі 58,50 грн. Разом з тим, вказуючи на несплату ОСОБА_2 комунальних послуг, позивачем не заявлено вимог про стягнення 58,50 грн.

Оцінюючи доводи сторони позивача, що ОСОБА_2 після закінчення дії договору 30 вересня 2020 року не здійснив оплату за проживання у повній мірі, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у розмірі 2124,20 грн., суд першої інстанції застосував положення договору від 01 липня 2020 року б/н про тимчасове платне користування ліжкомісцем в гуртожитку № НОМЕР_1 КНТЕУ п. 2.1, згідно якого розмір плати за проживання за місяць встановлюється університетом та становить 2634,00 грн.; п. 2.2, згідно якого оплата за останній місяць проживання в гуртожитку здійснюється мешканцем під час укладення цього договору; п. 6.4, згідно якого після закінчення строку дії договору (або його розірвання) мешканець зобов`язаний провести з університетом звірку розрахунків по оплаті за проживання, за результатами якої складається відповідний акт та підписується сторонами, та на підставі системного аналізу вказаних умов договору дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що враховуючи вказані положення договору та період та за який позивач просить стягнути заборгованість (з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року), заборгованість за проживання згідно договору від 01 липня 2020 року стягненню не підлягає.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, враховуючи відсутність в матеріалах справи акту звірки розрахунків по оплаті за проживання, складання якого передбачено п. 6.4 договору, на підставі якого можна було би встановити наявність заборгованості, однак який позивачем надано не було.

Судом першої інстанції вмотивовано відхилено копії виписок з рахунку КНТЕУ за 29 травня 2020 року та за 13 липня 2020 року, зазначивши, що з цих виписок неможливо встановити платника.

Апеляційний суд також враховує, що в даних виписках не зазначено період, за який проводиться оплата.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що платіж в сумі 3000 грн., здійснений відповідачем 13 липня 2020 року (згідно виписки від 13 липня 2020 року, яка подавалася в додатках до відповіді на відзив від 29 квітня 2024 року), був здійснений за оплату комунальних послуг за червень 2020 року, тобто за липень 2020 року за надані комунальні послуги відповідач не заплатив, а тому і виникла заборгованість у розмірі 2124,20 грн. за період з 01 липня 2020 року по 25 липня 2020 року.

Відтак, висновки суду по суті вирішеного спору про відмову в позові є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, неправильного тлумачення позивачем норм матеріального та процесуального права та незгоди з правильним судовим рішенням.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що після ухвалення рішення 01 травня 2024 року відповідачем ОСОБА_1 в особі представника Федченка В.В. подано заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій відповідач просила стягнути з позивача на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Отже, стороною відповідача дотримано вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строків подання доказів на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

До заяви про ухвалення додаткового рішення додано копію договору про надання правничої допомоги № 03-2/24 від 12 березня 2024 року, згідно якого клієнт доручає та оплачує, а адвокат бере на себе зобов`язання по наданню правничої (правової) допомоги у справі про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 , правонаступником якого є ОСОБА_1 , та в тому числі представляти інтереси клієнта у судах України загальної юрисдикції. За умовами п. 5 договору, за надання правничої допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар за домовленістю між сторонами. Розмір винагороди визначається сторонами у додатках (додатковій угоді), які є невід`ємною частиною цього договору(а. с. 159 - 160 т. 1);

копію додаткової угоди № 1 до договору про надання правничої допомоги № 03-2/24, укладеної 30 квітня 2024 року, згідно якої адвокат Федченко В.В. та ОСОБА_1 домовились про виплату адвокату гонорару у справі щодо надання необхідної правничої (правової) допомоги у розмірі 10000 грн. Гонорар сплачується у день підписання додаткової угоди на вказані в ній реквізити (а. с. 161 т. 1);

копію квитанції до платіжної інструкції № 44993895 від 01 травня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 сплачено на рахунок ФОП ОСОБА_3 10000 грн. з призначенням платежу «Сплата гонорару згідно договору «Про надання правничої допомоги № 03-2/24 від 12 березня 2024 року» (а. с. 162 т. 1);

копію акту № 1 виконаних робіт (послуг) від 30 квітня 2024 року, підписаного ОСОБА_1 та адвокатом Федченком В.В., згідно якого виконавцем за завданням замовника були надані такі послуги: підготовка заяви на ознайомлення з матеріалами справи та оформлення повноважень; ознайомлення та вивчення матеріалів справи; надання замовнику юридичної консультації; визначення та погодження із замовником правової позиції; визначення правової позиції; погодження правової позиції із замовником; підготовка та подача заяв, клопотань та інших процесуальних документів; прибуття до Деснянського районного суду м. Києва та участь в судовому засіданні; підготовка та подача заяв, клопотань та інших процесуальних документів (а. с. 163 т. 1);

ордер № 1438632 від 01 травня 2024 року, виданий на підставі договору про надання правничої допомоги № 03-2/24 від 12 березня 2024 року адвокату Федченку В.В. на представництво інтересів ОСОБА_1 у Деснянському районному суді м. Києва (а. с. 165 т. 1).

Позивачем ДТЕУ направлено заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на те, що надані представником відповідача докази є неналежними, розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та завищеним, справа є незначної складності, розмір позовних вимог є незначним, гонорар представника відповідача є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (а. с. 179 - 182 т. 1).

Судом першої інстанції вмотивовано відхилено доводи позивача щодо отримання коштів не адвокатом, а ФОП ОСОБА_3 , враховуючи правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09 вересня 2021 року у справі № 910/7304/20, згідно якої порядок оформлення адвокатом рахунку для оплати наданих ним послуг та оподаткування грошових доходів фізичної особи-підприємця та самозайнятої особи, яка провадить незалежну професійну діяльність за ставками внеску до бюджету, перебуває поза межами предмету дослідження питання витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги про неналежність доказів, наданих відповідачем на підтвердження витрат на правничу допомогу, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.

Дослідивши докази, надані відповідачем на підтвердження розміру правничої допомоги, суд першої інстанції зазначив, що наведені в акті виконаних робіт (послуг) від 30 квітня 2024 року № 1 такі послуги, як визначення та погодження із замовником правової позиції не може охоплюватися правничою допомогою, крім того, акт виконаних робіт містить послуги, які дублюються за своїм змістом, та правомірно не включив вартість таких послуг у розмір витрат, які підлягають відшкодуванню.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним та завищеним, справа є незначної складності, розмір позовних вимог є незначним, гонорар представника відповідача є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг, з огляду на те, що судом першої інстанції вказані обставини під час ухвалення додаткового рішення були враховані, оскільки, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд першої інстанції прийшов до висновку про стягнення з позивача витрат за надання правничої правової допомоги на користь відповідача в сумі 4000 грн. з 10000 грн., заявлених відповідачем до стягнення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного торговельно-економічного університету залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року та додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.