Дата документу 30.09.2024
Справа № 334/4956/24
Провадження № 2/334/2269/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

30 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Ленінський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді Бредіхіна Ю.Ю.,

за участю секретаря Жураківської В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності,

установив

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін.

Позивач звернувся до суду (із урахуванням зміненої позовної заяви) із вимогами про визнання права власності на земельну ділянку. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 26.10.2012 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га з кадастровим номером :04:013:0119 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Земельна ділянка належачи продавцям на підставі:

ОСОБА_2 - 0,0162 га. що становить 1/6 з 0,0974 га на підставі Державного акту на право власності па земельну ділянку ЯГ №715567., виданого Запорізькою міською радою Запорізької області 23.07.2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №54;

ОСОБА_3 0,0812 га., що становить 5/6 з 0,0974 га на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку ЯГ №715566 виданого Запорізькою міською радою Запорізької області 23.07.2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №55.

26.10.2012 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як продавцями з іншої укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0119. Договір посвідчено 26.10.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк 1.1., зареєстровано за №12472 та договір зареєстровано 26.10.2012 року в Державному реєстрі правочинів за номером 5278794.

Своє право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 в органах державного земельного кадастру не зареєструвала.

06.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію її права власності в Державному реєстрі прав проте отримала рішення №72977177 про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, зо згідно відомостей Державного земельного кадастру майно ОСОБА_2 знаходиться під арештом, що унеможливлює реєстрацію відчуження/переходу права власності.

З відповіді Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.06.2024 року стало відомо що на майно ОСОБА_2 накладено арешти в 2014 році (тобто через 2 роки після продажу) на все належне йому нерухоме майно, при цьому окремо на земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0119 арешт не накладався.

Арешт накладено в межах виконавчого провадження в якому стягувачем є АТ «Банк «Фінанси і кредит» на підставі виконавчого листа №2-9465, виданим Ленінським районним судом м. Запоріжжя 12.04.2012 року стягувався з ОСОБА_2 борг.

Ураховуючи наведене та враховуючи, що позивач не має жодного відношення до боргів колишнього власника, просить суд визнати за нею права власності в порядку визначеному ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідачі відзиву на позов не надали.

ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.06.2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче засідання у справі.

05.09.2024 року позивачем уточнено позовні вимоги в частині підстав позову.

Ухвалою від 19.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено розгляд справи по суті..

Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності.

У судове засідання відповідачі не з`явились. Будь-яких заяв чи клопотань з цього приводу не надав. Про час, дату та місце його проведення повідомлений у встановлений законодавством спосіб.

Судове повідомлення надіслане судом на зареєстровану адресу відповідача повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Пунктом 99-1 Правил надання послуг поштового зв`язку визначено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою Судова повістка, працівник поштового зв`язку робить позначку адресат відсутній за вказаною адресою, яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду.

Частиною сьомою статті 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) визначено, що у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Враховуючи наявність підстав, визначених частиною першою статті 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

ІІІ. Фактичні обставини встановлені судом.

26.10.2012 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 . Житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,0974 га з кадастровим номером :04:013:0119 з цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

26.10.2012 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як продавцями з іншої укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :04:013:0119. Договір посвідчено 26.10.2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк 1.1., зареєстровано за №12472 та договір зареєстровано 26.10.2012 року в Державному реєстрі правочинів за номером 5278794.

Своє право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 в органах державного земельного кадастру не зареєструвала.

06.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до Департаменту адміністративних послуг Запорізької міської ради з заявою про реєстрацію її права власності в Державному реєстрі прав проте отримала рішення №72977177 про відмову в проведенні реєстраційних дій у зв`язку з тим, зо згідно відомостей Державного земельного кадастру майно ОСОБА_2 знаходиться під арештом, що унеможливлює реєстрацію відчуження/переходу права власності.

З відповіді Дніпровського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 04.06.2024 року стало відомо що на майно ОСОБА_2 накладено арешти в 2014 році на все належне йому нерухоме майно. Арешт накладено в межах виконавчого провадження в якому стягувачем є АТ «Банк «Фінанси і кредит» на підставі виконавчого листа №2-9465, виданим Ленінським районним судом м. Запоріжжя 12.04.2012 року стягувався з ОСОБА_2 борг.

Окремо на земельну ділянку з кадастровим номером :04:013:0119 арешт не накладався.

ІV. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 210 ЦК України встановлює, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Стаття 334 ЦК України передбачає загальні та спеціальні умови щодо моменту набуття права власності за договором. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (стаття 657 ЦК України).

До спірних правовідносин, які виникли щодо придбаного до 01 січня 2013 року нерухомого майна, підлягають застосуванню саме норми ЦК України (чинні на момент виникнення правовідносин), які визначають умови та момент виникнення права власності в набувача нерухомого майна за відповідним правочином, а також містять правило щодо обов`язкової реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Відповідно до статті 126 ЗК України (у редакції до 01 січня 2013 року) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою;

б) свідоцтвом про право на спадщину.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правової угоди щодо відчуження земельної ділянки чи свідоцтва про право на спадщину державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки.

На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід.

Відповідно до пункту 14 Порядку ведення Поземельної книги, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09 вересня 2009 року № 1021 (втратив чинність з 01 січня 2013 року), у разі здійснення нотаріусом у встановленому законом порядку відмітки про перехід права власності на земельну ділянку на підставі цивільно-правового договору або свідоцтва про право на спадщину вносяться відомості до розділу 3 Поземельної книги «Земельна ділянка. Права власності, постійного користування». Дата внесення відомостей є датою державної реєстрації переходу права власності на земельну ділянку.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності, права користування (сервітут) земельними ділянками, права постійного користування земельними ділянками, договорів оренди земельних ділянок; права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); права забудови земельної ділянки (суперфіцій) проводилась територіальними органами земельних ресурсів.

За таких умов державний акт про право власності на земельну ділянку з відміткою про перехід права власності на земельну ділянку, зробленою нотаріусом, та цивільно-правовий договір або свідоцтво про право на спадщину на підставі яких відбувся такий перехід до 01 січня 2013 року, є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав.

Особа, яка здійснила державну реєстрацію правочину відповідно до норм статей 334, 657 ЦК України, набула титул власника майна. У свою чергу необхідність реєстрації права на нерухоме майно (на момент виникнення спірних правовідносин до 01 січня 2013 року) не впливала на виникнення в покупця нерухомості прав власника на це майно.

Вказаний висновок містять пункти 23-30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Отже, ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позивач набув право власності і є належним власником земельної ділянки з моменту укладення договору купівлі-продажу від 26.12.2012 року і його нотаріального посвідчення. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що законодавство чинне на момент укладення вказаного договору не встановлювало будь-яких строків здійснення державної реєстрації придбаної земельної ділянки.

Частиною першою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), п. 119).

Судом встановлено, що позивач не є боржником у виконавчому провадженні в межах якого накладено обтяження, а також той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:013:0119 не була описана та арештована в межах виконавчого провадження, відтак суд дійшов висновку про те, що неможливість реалізації позивачем свого права власності та здійснення державної реєстрації свого права через недосконалість процедури накладення та зняття арешту в межах виконавчого провадження не відповідає принципу «належного урядування».

Ураховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0974 га, кадастровий номер :04:013:0119, цільове призначення для для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Ю. Бредіхін