ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2024 року

м. Київ

справа № 754/10731/23

провадження № 61-4926св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач- Державна податкова служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року, ухвалене у складі судді Таран Н. Г., та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, прийняту у складі колегії суддів: Матвієнко Ю. О., Мельника Я. С., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної податкової служби України (далі - ДПС України) про захист порушених житлових прав.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він з 17 травня 2002 року до 30 листопада 2018 року проходив службу в органах податкової міліції, зокрема в Державній податковій адміністрації України (далі - ДПА України), ДПС України, Міністерстві доходів і зборів України (далі - Міндоходів) та Державній фіскальній службі України (далі - ДФС України).

На підставі наказу ДФС України від 30 листопада 2018 року № 2332-о його було звільнено з податкової міліції у відставку, відповідно до підпункту «б» пункту 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (через хворобу). Вислуга років у календарному обчисленні складає 18 років 11 місяців 13 днів.

Відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» він має право на пільги, як особа з інвалідністю внаслідок війни та ветеран податкової міліції.

При цьому, він разом із членами сім`ї з 12 вересня 2007 року перебуває на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації, облікова справа № 24848, категорія - особа з інвалідністю внаслідок війни.

На підставі ордеру № 5115 на право зайняття службового житлового приміщення від 13 серпня 2015 року, виданого на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 серпня 2015 року № 452 «Про затвердження рішення адміністрації Державної фіскальної служби України про надання службового житлового приміщення», йому, як заступнику начальника першого відділу другого оперативного управління Головного управління власної безпеки ДФС України, надано однокімнатну службову квартиру, жилою площею 17,96 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в цій службовій квартирі проживають та зареєстровані він разом із дружиною та двома синами.

Відповідно до повідомлення, направленого листом ДФС України від 26 жовтня 2021 року № 1552/К/99-99-11-05-14 встановлено, що відповідно до підпункту 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», визначено що ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, та обов`язків реорганізованої ДФС України у відповідних сферах діяльності.

У зв`язку з викладеним, спірна службова квартира, яка була йому надана для проживання, передана з оперативного обліку ДФС України на оперативний облік ДПС України.

05 червня 2023 року на підставі вимог статті 47 Конституції України він звернувся до ДПС України із заявою про виключення спірної квартири з числа службових та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових.

За результатами розгляду його заяви ДПС України прийнято рішення, викладене в листі від 20 червня 2023 року №16104/99-00-17-01-02-06, що відповідно до пункту 5 розділу 1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній податковій службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 червня 2021 року № 338, громадяни, які пропрацювали в ДПС або її територіальному органі, що надав їм службове житло, не менше як 10 років та проживають у цьому службовому приміщенні не менше як 10 років, перебувають на обліку для отримання житла, не мають іншого житла у приватній власності (вони, а також члени їх родини), мають право звернутись із відповідною заявою до ДПС або її територіального органу про надання ними клопотання до органу місцевого самоврядування про виключення цього житла з числа службового. Відповідно до пункту 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Таким чином, здійснення заходів щодо виключення жилих приміщень з числа службових не є обов`язком, а є виключно правом установи, організації, підприємства.

Враховуючи викладені в листі обставини, він вважає дії (бездіяльність) ДПС України щодо неприйняття рішення про виключення квартири з числа службової та ненаправлення до виконавчого органу місцевого самоврядування за місцем знаходження квартири клопотання про виключення службового житлового приміщення такими, що фактично позбавляють його можливості реалізувати свої права на житло, оскільки він має пільги щодо позачергового забезпечення житлом, в тому числі на безоплатне отримання у власність займаного ним та членами його сім`ї житла, зважаючи на те, що він перебуває на обліку для отримання житла та не має іншого житла у приватній власності.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд:

- визнати протиправним та скасувати рішення ДПС України, викладене у листі від 20 червня 2023 року № 16104/6/99-00-17-01-02-06 щодо відмови у зміні статусу однокімнатної службової квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових, закріплення її за зареєстрованою, проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ДПС України розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 червня 2023 року про виключення з числа службових однокімнатної службової квартири, жилою площею 17,96 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та направити до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових та закріплення її за зареєстрованою і проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року, позов ОСОБА_1 до залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, щоДПС України, відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про виключення спірної квартири із числа службових та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових, діяла в межах своїх повноважень та у порядку, встановленому законом, який надає їй право, а не обов`язок задовольняти таку заяву. Отже, житлові права ОСОБА_1 відповідачем не порушені, оскільки останній ці житлові права визнає та питання про виселення позивача та його сім`ї із службового житла не ініціює, тому позивачем не доведено факт порушення його прав, свобод чи законних інтересів відповідачем.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували того, що ДПС України не дотрималася додаткових гарантій соціальної захищеності окремих категорій громадян які проходили службу в Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави, в наслідок чого його фактично позбавило можливості реалізувати свої права на житло, що є порушенням житлових прав у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 47 Конституції України.

Підставою касаційного оскарження рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без врахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 750/13081/18 (провадження № 61-15239св19), від 27 травня 2020 року у справі № 750/1063/19 (провадження № 61-16047св19), від 09 жовтня 2020 року у справі № 750/3625/18 (провадження № 61-244св19), від 12 листопада 2020 року у справі № 750/967/19 (провадження № 61-15307св19).

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У травні 2024 року представник ДПС України - Малай В. С. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив суд залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У квітні 2024 року заявник у встановлений судом строк усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 18 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 з 17 травня 2002 року до 30 листопада 2018 року проходив службу в органах податкової міліції, зокрема в ДПА України, ДПС України, Міндоходів та ДФС України.

На підставі наказу ДФС України від 30 листопада 2018 року № 2332-о ОСОБА_1 звільнено з податкової міліції у відставку, відповідно до підпункту «б» пункту 65 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв`язку із хворобою. Вислуга років у календарному обчисленні складає 18 років 11 місяців 13 днів.

ОСОБА_1 разом із членами сім`ї перебуває на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов в Деснянській районній в м. Києві державній адміністрації з 12 вересня 2007 року. Облікова справа № 24848. Категорія - особа з інвалідністю внаслідок війни.

На підставі ордеру № 5115 на право зайняття службового житлового приміщення від 13 серпня 2015 року, виданого на підставі розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 12 серпня 2015 року № 452 «Про затвердження рішення адміністрації Державної фіскальної служби України про надання службового житлового приміщення», ОСОБА_1 , як заступнику начальника першого відділу другого оперативного управління Головного управління власної безпеки Державної фіскальної служби України надано однокімнатну службову квартиру, жилою площею 17,96 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На даний час в зазначеній службовій квартирі проживає та зареєстрований ОСОБА_1 разом із дружиною та двома синами.

Відповідно до повідомлення, направленого листом ДФС України від 26 жовтня 2021 року № 1552/К/99-99-11-05-14 встановлено, що згідно з підпунктом 4 пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2018 року № 1200 «Про утворення Державної податкової служби України та Державної митної служби України», визначено, що ДПС та Держмитслужба є правонаступниками майна, та обов`язків реорганізованої ДФС України у відповідних сферах діяльності. У зв`язку з чим, службова квартира, яка була надана ОСОБА_1 для проживання, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , передана з оперативного обліку ДФС на оперативний облік ДПС України.

05 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до ДПС України із заявою про виключення спірної квартири із числа службових та направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири з числа службових.

Листом ДПС України від 20 червня 2023 року № 16104/99-00-17-01-02-06 надано відповідь на заяву ОСОБА_1 , та роз`яснено, що відповідно до пункту 5 розділу 1 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Державній податковій службі України та її територіальних органах, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 червня 2021 року № 338, громадяни, які пропрацювали в ДПС або її територіальному органі, що надав їм службове житло, не менше як 10 років та проживають у цьому службовому приміщенні, перебувають на обліку для отримання житла, не мають іншого житла у приватній власності (вони, а також члени їх родини), мають право звернутись із відповідною заявою до ДПС або її територіального органу про надання ними клопотання до органу місцевого самоврядування про виключення цього житла з числа службового. Згідно з пунктом 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні. Таким чином, здійснення заходів щодо виключення жилих приміщень з числа службових не є обов`язком, а є виключно правом установи, організації, підприємства.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції не відповідають зазначеним вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається в касаційному порядку, встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДПС України про захист порушених житлових прав, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати рішення ДПС України, викладене у листі від 20 червня 2023 року № 16104/6/99-00-17-01-02-06 щодо відмови у зміні статусу однокімнатної службової квартири; направлення до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації клопотання про виключення квартири із числа службових та закріплення її за зареєстрованою, проживаючою у ній сім`єю ОСОБА_1 , а також зобов`язати ДПС України розглянути заяву ОСОБА_1 від 05 червня 2023 року про виключення з числа службових однокімнатної службової квартири.

ОСОБА_1 посилався, у тому числі на те, що він проходив службу в органах податкової міліції, має вислугу на військовій службі 18 років 11 місяців 13 днів, перебуває на відповідному квартирному обліку, як особа яка потребує покращення житлових умов, та включений до списку військовослужбовців, які користуються правом першочергового одержання житлових приміщень, як учасник бойових дій. Позивач посилався, у тому числі, на нормативно-правові акти, які регулюють питання проходження військової служби.

Верховний Суд уважає, що як позивач, так і суди попередніх інстанцій, неправильно визначили юрисдикцію цивільного суду для розгляду таких позовних вимог.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

При визначенні питання належності спору до юрисдикції суду, постає питання: чи підлягає спір вирішенню судами, тобто чи є він юридичним у розумінні статті 124 Конституції України, якщо так, то до юрисдикції якого суду належить вирішення такого спору.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Згідно з пунктом 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України публічна служба є діяльністю на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Згідно з частиною першою статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації (частина друга статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом із ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства (абзац третій пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).

Зміст та методика забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців ЗС України (крім військовослужбовців строкової служби), а також осіб, звільнених в запас або відставку, що залишилися перебувати після звільнення з військової служби на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов шляхом надання жилих приміщень для постійного проживання, та членів їх сімей, у тому числі членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли), зникли безвісти під час проходження військової служби, що перебувають на обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов, регламентовано положенням Інструкції № 380.

Отже, у спірних правовідносинах відповідач наділений повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем соціальних гарантій в силу його особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто внаслідок проходження ним публічної служби, різновидом якої є служба військова.

Оскільки вимоги позивача стосуються бездіяльності відповідача щодо реалізації свого права на житло, гарантоване Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тому відповідний спір військовослужбовця щодо реалізації цього права потрібно розглядати за правилами тієї юрисдикції, яка вирішує спори з приводу проходження публічної служби (аналогічно як і спори, пов`язані з реалізацією інших соціальних гарантій (пільг), визначених для військовослужбовців).

Із урахуванням викладеного спір позивача з відповідачем є публічно-правовим, а отже, належить до юрисдикції адміністративного суду.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22).

Велика Палата Верховного Суду у пункті 82 вищевказаної постанови вказала, що спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 лютого 2020 року у справі № 2а-15020/11/2670 (провадження № 11-169апп19) зробила правовий висновок про те, що порушення правил юрисдикції адміністративних судів, визначених статтею 19 КАС України, є обов`язковою підставою для скасування рішення із закриттям провадження незалежно від доводів касаційної скарги.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що вказаний спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки він виник щодо можливості реалізації позивачем права на соціальну гарантію, надану йому з огляду на особливий статус військовослужбовця.

Такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 19 липня 2023 року у справі № 521/13715/21 (провадження № 61-1455св23), від 02 серпня 2023 року у справі № 953/9016/20 (провадження № 61-234св23), від 09 серпня 2023 року у справі № 953/9743/21 (провадження № 61-12480св22) та інших.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Указана судова практика Верховного Суду тривалий час є сталою та сформованою, про що повинно бути відомо як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції. Незважаючи на таку численну й незмінну судову практику Верховного Суду, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції, взагалі не послалися на судову практику Верховного Суду, чим порушили вимоги частини четвертої статті 263 ЦПК України.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що спір у цій справі помилково розглянутий загальними судами першої та апеляційної інстанцій у порядку цивільного судочинства, коли такий спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства.

Наведені порушення норм процесуального права є безумовною та обов`язковою підставою для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі та роз`ясненням позивачеві права звернутися до суду із заявою про направлення справи для розгляду судом, встановленим законом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, відповідно до статті 414 ЦПК України рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі.

Щодо наслідків закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 258 ЦПК України розгляд справи по суті судом першої інстанції закінчується ухваленням рішення суду. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку закінчується прийняттям постанови.

Отже, закінчивши касаційний розгляд і закриваючи провадження у справі на ідставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, суд касаційної інстанції має роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів із дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства.

З огляду на те, що Верховний Суд дійшов висновку на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України закрити провадження у справі, суд відповідно до частини першої статті 256 ЦПК України роз`яснює позивачеві його право протягом десяти днів із дня отримання цієї постанови звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи до відповідного суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись статтями 255, 409, 414, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 листопада 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про захист порушених житлових прав скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України про захист порушених житлових прав закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд справи за його позовом віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Протягом десяти днів з дня отримання копії судового рішення ОСОБА_1 може звернутися до Верховного Суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков Б. І. Гулько Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець