Справа 749/1356/24
Номер провадження 2/749/327/24
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

03 жовтня 2024 року м. Сновськ

Суддя Щорського районного суду Чернігівської області Чигвінцев М. С. перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлення фактів, що мають юридичне значення,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, ОСОБА_2 , в якому просить:

- поновити строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- встановити факт проживання ОСОБА_1 з померлою матір`ю ОСОБА_3 постійно без реєстрації з 2015 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , по день смерті спадкодавця;

- встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті матері ОСОБА_3 , яка складається з житлового будинку з надвірними спорудами, який розміщений за адресою: АДРЕСА_1 .

Пред`явлена позовна заява підлягає залишенню без руху, оскільки не відповідає вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 29-34, 36-37 у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23 зазначила, що процесуальне законодавство встановлює вимоги до змісту позовної заяви. Від якості позовної заяви, юридично правильного змісту позовних вимог, зазначення способу судового захисту залежить швидкий і ефективний розгляд справи. Законодавство не вимагає матеріально-правового обґрунтування вимог, однак обґрунтування позову не правовими фактами може негативно вплинути на наслідки вирішення вимоги по суті.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючи ознаки позову) є предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову як наслідок наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Зміст позовних вимог це вимоги позивача (предмет позову). Предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів.

Іншими словами зміст позовних вимог це максимально чітко і зрозуміло сформовані визначення способу захисту порушеного права, свободи чи інтересу у прохальній частині позову.

Як роз`яснив Верховний Суд в ухвалах від 09 лютого 2022 року у справі №990/32/22, від 07 лютого 2022 року у справі №990/31/22, зміст позову - це частина позову, яка, з одного боку, відображає вид судового захисту, а саме - звернену до суду вимогу позивача щодо застосування конкретних способів захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права; відповідно до змісту позовних вимог встановлюються межі судового розгляду і предмет доказування. З іншого боку, зміст позовних вимог складають матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, щодо яких суд повинен ухвалити рішення.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2022 року у справі № 484/3551/21 погодився із висновками судів попередніх інстанцій про те, що нечітке викладення позовних вимог унеможливлює встановлення характеру правовідносин, що виник між сторонами.

В ухвалах від 26 травня 2022 року у справі №990/75/22, від 20 травня 2022 року у справі №990/74/22, від 12 травня 2022 року у справі №9901/71/22 Верховний Суд зазначив, що під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту порушеного, на думку позивача, права, свободи чи інтересу, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.

Верховний Суд у постанові від 13 квітня 2022 року у справі № 640/18822/19 зазначив, що суд, при розгляді справи, має насамперед встановити суть (характер) спірних правовідносин, про захист яких власне і звернувся позивач.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У відповідності до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

З вищепроцитованих норм вбачається, що звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини є способом захисту прав особи, яка пропустила строк для прийняття спадщини, тобто не прийняла її шляхом проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або не прийняла її шляхом подання нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Натомість встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є способом захисту прав особи, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому вважається такою, що прийняла спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не заявила про відмову від неї.

Отже наведені способи захисту є альтернативними та взаємовиключними.

Суд не наділений повноваженнями визначати спосіб захисту порушеного права на стадії відкриття провадження, оскільки саме позивач наділений правом на звернення та обов`язком визначення способу захисту.

Разом із тим, враховуючи вимоги процесуального закону, формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права є таким, що не відповідає положенням ЦПК України.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2024 року у справі № 990/150/23, дійшовши висновку про те, що формулювання прохальної частини позову із зазначенням альтернатив можливих способів захисту порушеного права є таким, що не відповідає положенням КАС України.

Крім того, суд звертає увагу позивача, що за змістом норм статей 1268, 1269 ЦК України, факт прийняття спадщини тісно пов`язується з постійним проживанням разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, проте чинне законодавство не передбачає можливості окремо встановити факт прийняття спадщини без встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Вищенаведений висновок викладений у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 554/3192/16-ц, від 01 липня 2024 року у справі № 461/7330/15-ц.

Принагідно суд звертає увагу позивача на наступне.

Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК Української РСР строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину.

Таким чином, в залежності від часу виникнення спірних правовідносин, особа, яка пропустила строк для прийняття спадщини, може звернутися до суду із позовом:

- про визначення додаткового строку дня подання заяви про прийняття спадщини;

- про продовження строку для прийняття спадщини.

Натомість законодавством не передбачено такого способу захисту, як поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 344/14679/20 зазначив, що відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до участі у справі у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 641/5523/19.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 зазначила, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем.

Водночас пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 748/485/18.

Згідно ч. 7 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

При цьому, за змістом пунктів 3-5 ч. 3 ст. 178 ЦПК України відзив повинен містити: у разі повного або часткового визнання позовних вимог - вимоги, які визнаються відповідачем; обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.

Відповідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року у справі № 755/17261/13-ц зазначив, що цивільний процесуальний обов`язок сторони - це належна поведінка сторони в цивільному судочинстві, що вимагається та забезпечується процесуальним законом, а також кореспондує суб`єктивному процесуальному праву суду.

Правовідносини суду з кожним учасником процесу підпорядковані досягненню головної мети - винесення законного та обґрунтованого рішення, а також створення особам, що беруть участь у справі, процесуальних умов для забезпечення захисту їх прав, а також прав та інтересів інших осіб. У разі ж коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не з цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, для затягування розгляду, для створення перешкод опоненту) вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто зловживає ним (схожі висновки викладено Верховним Судом у постанові від 12 серпня 2019 року у справі № 905/945/18 та у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 906/936/18).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що із практики ЄСПЛ випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом (наприклад, постанови Верховного Суду від 04 травня 2022 року у справі № 164/2138/19, від 24 травня 2022 року у справі № 278/3048/19, від 12 січня 2022 року у справі № 127/3322/21, від 24 листопада 2021 року у справі № 521/3445/15-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 398/1490/19).

Пунктом 4 частини 3 статті 175 ЦПК України передбачено імперативну вимогу зазначення у позовній заяві до кількох відповідачів змісту позовних вимог щодо кожного з них.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 352/382/18 дійшов висновку, що позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини порушує права іншого спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, за доводами позивача відповідач ОСОБА_2 , який є спадкоємцем за заповітом, в шестимісячний строк прийняв спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_3 . Відтак між позивачем та ОСОБА_2 виник спір щодо прав позивача на спадкування після смерті матері.

У той же час, зі змісту позовної заяви не вбачається у чому полягає зміст позовних вимог позивача до територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області.

Суд вважає, що зазначений недолік позовної заяви, який полягає у порушенні позивачем вимог п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України незазначення змісту позовних вимог до кожного із відповідачів, є суттєвим, оскільки позбавляє відповідача визначити дійсний зміст пред`явлених до нього позовних вимог, і відповідно визначити вимоги, які визнаються відповідачем, навести заперечення щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, що в свою чергу ставить відповідача в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Крім того, в порушення вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві не зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Також згідно п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Попри те, що позивачем у справі визначено двох відповідачів, позивач зазначає, що ним не подано іншого позову до цього ж відповідача з тим же самим предметом та з таких самих підстав, тобто тільки одного відповідача, якого саме не вказано, що не може вважатися належним виконанням вимог п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Зазначені недоліки позовної заяви можуть бути усунуті шляхом подання до суду позовної заяви (а також її копій відповідно до кількості учасників справи), оформленої відповідно до вимог ст. 175 ЦПК України, а саме:

- із зазначенням конкретного способу (способів) захисту порушеного, на думку позивача, права, свободи чи інтересу, який (які) має (мають) формулюватися максимально чітко і зрозуміло, при цьому такі способи захисту не мають бути альтернативними;

- із зазначенням змісту позовних вимог до кожного із відповідачів;

- із зазначенням попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

- із зазначенням підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цих же відповідачів (а не одного відповідача) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Крім того, відповідно абз. 1 до ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

Позивачем до позовної заяви додано договір № 0414 про надання правової допомоги від 23.09.2024 р. а також його копію в одному примірнику, натомість позивачем визначено у позові двох відповідачів.

Вказаний недолік позовної заяви може бути усунутий шляхом подання до суду копії договору № 0414 про надання правової допомоги від 23.09.2024 р. для другого відповідача.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Крім того, позивач має врахувати вимоги ч. 5 ст. 185 ЦПК України, відповідно до яких суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 175, 177, 185, 260, 261, 353 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Сновської територіальної громади в особі Сновської міської ради Корюківського району Чернігівської області, ОСОБА_2 про поновлення строку для подання заяви про прийняття спадщини, встановлення фактів, що мають юридичне значення залишити без руху.

Надати позивачу строк 10 днів з дня отримання даної ухвали для усунення вказаних недоліків.

Роз`яснити позивачу, що в разі якщо у вказаний строк недоліки позовної заяви не будуть усунуті, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.

Копію ухвали надіслати позивачу.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: https://court.gov.ua/sud2524/.

Ухвала оскарженню не підлягає.

На підставі ч.2 ст. 261 ЦПК України ухвала набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Суддя М. С. Чигвінцев