Справа № 137/579/24

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Літинський районний суд Вінницької області
в складі: головуючого судді Гопкіна П.В.,
за участю секретаря Іванової І.О.,
сторін у справі
представника позивача - адвоката Сауляка Є.В.,
представника відповідача адвоката Гаврилюка О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання фінансового кредиту,
Оскільки у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, внаслідок цього ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання фінансового кредиту у розмірі 93 475,62 грн.
27.09.2024 позивачем ОСОБА_1 подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до яких він просив стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання фінансового кредиту в розмірі 87 230,95 грн. (а.с. 99). У судовому засіданні 01.10.2024 зменшенні позовні вимоги прийнято до розгляду.
01.10.2024 представником позивача адвокатом Гаврилюком О.В. подано заяву, в якій зазначається, що позивачем не надано на виконання ухвали суду у зазначений строк розрахунок заборгованості, а тому встановити достовірність вказаного розрахунку неможливо. Відтак, він просив виключити розрахунок заборгованості відносно ОСОБА_2 з-поміж доказів, оскільки це викликає сумнів щодо його достовірності. Також просив відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності (а.с. 106-108).
У судовому засіданні 01.10.2024 позивач ОСОБА_1 позов підтримав та просив його задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 до судового засідання не з`явилась.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд до наступних висновків.
Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ст.ст.77,81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з умовами Договору Кредитор зобов`язувався надати Позичальнику, а Позичальник зобов`язувався повернути до 08.07.2022 наданий йому кредит у розмірі 9 500,00 грн. та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 18,3 % за кожні 30 днів.
Відповідач шляхом підписання вищезазначеного Договору погодився в наступній черговості погашення своїх грошових зобов`язань, які виникають за Договором та яка зараховується Кредитором у наступному порядку: у першу чергу сплачується прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування, у другу чергу сплачується сума кредиту та проценти за користування кредитом, у третю чергу сплачуються штрафні санкції (п.2.5 вищевказаного Договору) (а.с. 3).
Окрім того, п.2.7 договору встановлено, що у разі неповернення кредиту (повністю або частково) після закінчення строк користування кредитом, кредитор має право продовжити нарахування процентів за користування коштами у розмірі, встановленому п.1.6 договору, аж до моменту повного фактичного погашення кредиту.
На виконання вищевказаних умов вищезазначеного Договору ТОВ «ВЕНДОР-ФІНАНС» свої зобов`язання щодо видачі кредитних коштів виконало належним чином, що підтверджується видатковим касовим ордером від 05.11.2019 (а.с. 8).
Згідно розрахунку (а.с. 11), вбачається, що заборгованість ОСОБА_2 за договором про надання фінансового кредиту станом на грудень 2023 року становить 88 309,58 грн., з них заборгованість за тілом кредиту 9 306,30 грн. та відсотки за користування кредитом 79 003,28 грн.
Згідно зі статтями 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Відповідно до ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання.
Відповідно до ст.1054 ч.1 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (Кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Щодо клопотання представника про застосування строку позовної давності, то з розрахунку заборгованості вбачається, що у серпні 2021 року позивачкою було сплачено відсотки за користування кредитом у розмірі 1 015,00 грн (а.с. 11). Хоча представником позивача у судовому засіданні було заявлено клопотання, аби не брати цей доказ до уваги, проте представником відповідачки не надано доказів на спростування зазначеного твердження, а також вчасно не було заявлено будь-якого відповідного клопотання.
У даній справі важливо відзначити, що строк позовної давності не може вважатися пропущеним через бездіяльність ОСОБА_1 . Це пояснюється тим, що право вимоги до нього перейшло лише 13.12.2023. Отже, до цієї дати ОСОБА_1 не мав жодних зобов`язань або відповідальності за порушення того чи іншого права, оскільки не був стороною у правовідносина. Виходячи з цього, він не повинен нести відповідальність за бездіяльність, яка виникла до набуття права вимоги.
Крім того, слід зазначити, що воєнний стан в державі сам по собі не впливає на перебіг строку позовної давності для даної категорії справ. Однак, справедливо врахувати фактор воєнного стану при оцінці ситуації, хоча формально він не призводить до автоматичного відновлення або призупинення строків позовної давності.
Відтак суд позбавлений можливості відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності.
Щодо твердження представника відповідачки адвоката Гаврилюка О.В. про те, що ОСОБА_1 не був суб`єктом господарської та підприємницької діяльності відтак, договір факторингу не дає права на стягнення коштів із відповідачки.
Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).
Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина друга статті 548 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).
У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.
Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, як передбачено статтею 11 ЦК України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Поряд з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частини першої статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Статтею 1079 ЦК України визначено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Висновок щодо розмежування договорів відступлення права вимоги (цесії) та договорів факторингу викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16, в якій Суд зазначив, що під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України).
Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (частина третя статті 656 ЦК України).(п.62 ВП ВС).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченою в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
При цьому Суд резюмував, що факторинг є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг".
Разом з цим, як зазначено у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду, правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги.
У даній справі варто зазначити, що представник відповідача помилково дійшов висновку, що позивач не уповноважений укладати договір факторингу. Важливо розрізняти поняття "факторинг" і "цесія"(відступлення права вимоги), оскільки вони мають різні правові наслідки та умови використання.
Факторинг це форма фінансування, в якій одна сторона (фактор) купує дебіторську заборгованість у іншої сторони (клієнта) за певну плату. Він передбачає не лише передачу прав вимоги, але й надання супутніх фінансових послуг, таких як управління дебіторською заборгованістю та забезпечення її стягнення.
Цесія, з іншого боку, є прямою передачею прав вимоги без додаткової фінансової підтримки та обслуговування з боку цесіонера. Вона може здійснюватися на підставі угоди між сторонами, але при цьому не включає елементи факторингу, як от обслуговування рахунків чи кредитування.
До того ж відповідно до договору відступлення права вимоги за № 13122023/1 від 13.12.2023 (а.с. 27-28) сторони зазначені «Цедент» та « ОСОБА_3 ».
На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що Договір про відступлення права вимоги від 13.12.2023 не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги, у зв`язку з чим, посилання представника відповідача на те, що був фактично укладений договір факторингу не відповідає дійсності.
Окрім того, стороною відповідача не заперечується та обставина, що відповідач отримувала фінансовий кредит чи вчасно погасила заборгованість. Їх заперечення спрямовані на уникнення від виконання свого зобов`язання.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити повністю і стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 87 230,95 грн, оскільки остання не виконала своїх зобов`язань згідно договору надання фінансового кредиту щодо повернення кредитних коштів.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачки на користь держави підлягає судовий збір в розмірі 1 211,20 грн., оскільки позивач відповідно до п.9 ч. 1 ст. 5 закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.
Керуючись ст. ст. 526, 527, 530, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 2, 141, 209, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд,
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави України 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) судового збору.
Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Гопкін П. В.