Справа № 372/6384/23
Провадження № 2-640/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Проць Т.В.

при секретарі Лимаренко О.О.

за участю прокурора Курінного С.О.

представників відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5

представника третьої особи Семка В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок, третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України",-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року до суду звернувся керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації з позовною заявою до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_7 , третя особа Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок.

Свої вимоги прокурор мотивував тим, що прокуратурою встановлено порушення вимог земельного та лісового законодавства під час набуття у власність громадянами земельних ділянок на території Красненської сільської ради Обухівського району Київської області, що полягає в наступному.

Рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №83 від 22.06.2005 року ОСОБА_7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га. Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_7 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га. На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_7 01.10.2007 року видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Прокурор вважає що рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року прийнято всупереч вимог земельного та лісового законодавства, оскільки спірні земельні ділянки фактично перебували в постійному користуванні ДП «Ліси України» та належать до земель лісогосподарського призначення. Крім того, виходячи з положень ст. 58 Земельного кодексу України, передана спірним рішення Красненської сільської ради земельна ділянка з кадастровим номером :04:003:0013, площею 0,5500 га частково розташована в межах 25-ти метрової прибережної захисної смуги малої річки Красна, належить до земель водного фонду та не може перебувати у приватній власності. З урахуванням наведеного, прокурор вважає, що оспорюваним рішенням Красненської сільської ради порушено інтереси держави, так як з власності держави протиправно вибули лісові землі, та просив суд: усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками загальною площею 0,80 га шляхом визнання недійсним рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року та усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками: кадастровий номер :04:003:0012, площею 0,2500 га та кадастровий номер :04:003:0013, площею 0,5500 га, шляхом їх повернення (витребування) на користь держави в особі Обухівської районної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_7 .

В березні 2024 року прокурор подав заяву про уточнення позовних вимог в якій просив пункт 3 позовних вимог викласти у наступній редакції: «Усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками кадастровий номер :04:003:0012, площею 0,2500 га кадастровий номер :04:003:0013, площею 0,5500 га шляхом їх повернення (витребування) на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації із незаконного володіння ОСОБА_7 .

22 березня 2023 року від представника відповідача ОСОБА_7 надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечує проти позову в повному обсязі, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник відповідача зазначив, що право власності відповідача на земельні ділянки оформлене у відповідності до положень чинного законодавства України. Відповідачу рішенням сесії Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №83 від 22.06.2005 року надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га. В подальшому ТОВ «Земельно-кадастровий розроблено проєкт, який згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінений позитивно. Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення спірних земельних ділянок у власність ОСОБА_7 . В жовтні 2007 року видано державні акти. Відповідачем зазначено про відсутність належних та допустимих доказів віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення через відсутність в матеріалах справи належних документів, що підтверджують факт надання спірних земельних ділянок для лісогосподарського призначення, як це передбачено положеннями ч.3 ст.17 ЛК України. Крім того Обухівське лісництво філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» та/чи його попередники не звертались із питанням надання спірних земельних ділянок в постійне користування. Позивачем не надано суду належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а надані фрагменти не погодженні територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування; доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а надані прокурором документи щодо правомірності користування землею третьою особою не містять погоджень з місцевою Радою народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. У наданих прокурором копіях планшетів лісовпорядкування із Планів лісонасаджень Обухівського лісництва Виробничої частини ДЛГО «Київліс» Київської області (лісовпорядкування 2003 та 2014 років) відсутні посилання на індивідуальні ознаки земельної ділянки, за якими можливо визначити її межі, місце розташування, цільове призначення тощо. На момент надання земельних ділянок у власність відповідачу, такі земельні ділянки обліковувалась як землі запасу і їх цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому ЗК України порядку не визначалось.

Крім того, відповідачем у відзиві заявлено про відсутність належних та допустимих доказів віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 чи її частини до земель водного фонду та відповідно недоведеності порушення права держави.

Обухівська міська рада Київської області у своєму відзиві на позовну заяву вважає позовні вимоги прокурора необґрунтованими, оскільки відповідно до проекту формування та встановлення меж Красненської Першої сільської ради народних депутатів та меж села Красне Перше Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997 року земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0012 та :04:003:0013 не відносилися до земель лісового фонду, а були землями запасу житлової та громадської забудови комунальної власності Красненської Першої сільської ради Обухівського району Київської області. Відповідно до Генерального плану села Красне Перше Обухівського району Київської області спірні земельні ділянки відносяться до земель житлової та громадської забудови. Красненська Перша сільська рада Обухівського району Київської області, як власник спірних земельних ділянок з 1975 року не приймала рішень щодо вилучення цих земельних ділянок із земель житлової та громадської забудови. Межі прибережної захисної смуги малої річки Красна в межах села Красне Перше встановлені Генеральним планом с. Красне Перше, відповідно до якого, земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0012 та :04:003:0013 не відносяться до прибережної захисної смуги малої річки Красна. Вважає, що позовні вимоги ґрунтуються лише на припущеннях. Прокурором не надано належних доказів того, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду.

У відповіді на відзив та в запереченнях на відповідь на відзив прокурор та відповідач підтвердили свої позиції, викладені в позовній заяві та відзиві на позовну заяву щодо задоволення позовних вимог та відмови у задоволення позовних вимог - відповідно.

У судовому засіданні прокурор заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

У судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_7 та представник Обухівської міської ради заперечили проти позову в повному обсязі, просили відмовити в задоволенні.

У судовому засідання представник третьої особи Держаного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (ДП «Ліси України») позовні вимоги прокурора підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що Обухівське лісництво ДП «Київське лісове господарство ДП «Ліси України» є правонаступником (внаслідок реорганізації) Обухівського лісництва Держаного підприємства «Київське лісове господарство». На думку представника третьої особи право постійного користування лісовими землями в межах 81 кварталу виділу 5 Обухівського лісництва виникло в 2003 році, хоча державний акт на право постійного користування не оформлявся і станом як на момент надання спірних ділянок у власність відповідача, так і на момент розгляду справи державний акт на право постійного користування - відсутній. Представник третьої особи повідомив, що ДСГП має у розпорядженні видавничий примірник планшетів, які ним і було надано суду. Вважає подані матеріали оригіналами, інших планово-картографічних матеріалів немає. Також, представник третьої особи повідомив, що вищезазначені матеріали лісовпорядкування 2003 року не затверджувалися центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а також про те, що органам лісового господарства стало відомо про набуття ОСОБА_7 у приватну власність спірних земельних ділянок із відповідного запиту прокуратури.

Щодо представництва прокурором інтересів Держави.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі N 912/2385/18, зокрема, вказано, що підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва; прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим "; якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини 1 статті 226 ГПК України.

Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами 3 та 4 статті 23 Закону України "Про прокуратуру", яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 56, 185 Цивільного процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті.

Зі змісту наявної в матеріалах справи копії адресованого Київській обласній державній адміністрації листа № 56/3-11963вих від 18.10.2023 року слідує, що прокурор повідомив Київську обласну державну адміністрацію про підготовку для подання до Обухівського районного суду Київської області про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками.

Враховуючи наведене вище та наявність в матеріалах справи копії адресованого Київській обласній державній адміністрації повідомлення № 56/3-11963вих від 18.10.2023 року щодо здійснення представництва інтересів держави у суді в особі відповідного органу, суд дійшов висновку про те, що прокурором обґрунтовано належність представництва по справі.

Дослідивши письмові докази та матеріали справи в їх сукупності, заслухавши пояснення і заяви осіб, які беруть участь у справі, їх представників, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням 16 сесії 4 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №83 від 22.06.2005 року ОСОБА_7 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок на території АДРЕСА_1 (за межами населеного пункту) загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.

В подальшому ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» розроблено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_7 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га, який містить матеріали погодження Обухівського районного відділу земельних ресурсів (висновок №7142д від 08.02.2006), Відділу містобудування і архітектури Обухівської РДА (висновок №2046 від 15.11.2005), Обухівської санітарно-епідеміологічної станції (висновок №2073 від 14.11.2005), Державного управління екології та природніх ресурсів в Київській області (висновок №06-13/2193 від 30.03.2006, Управління культури і туризму КОДА (висновок №11/703 від 16.03.2006.

Згідно висновку державної експертизи землевпорядної документації від 07.08.2006 №16-731 розроблений проект землеустрою відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінено позитивно.

17.10.2006 лісничим Козинського лісництва ДП «Київське лісове господарство» обстежена земельна ділянка площею 0,8000, яка належить ОСОБА_7 , та встановлено, що площа ділянки вкритої зеленими насадженнями складає 0,6 га, що підтверджуються Актом обстеження. У подальшому в.о. директора ДП «Київське лісове господарство» затвердив розрахунок збитків лісогосподарського виробництва земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_7 , згідно якого загальна сума збитків лісогосподарського виробництва складає 1 608,00 грн. 27.10.2006 відбулось засідання Комісії для визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам при Обухівській РДА, яка, керуючись Постановою КМУ від 19.04.1993 року №284 «Про порядок визначення та відшкодування збитків власникам та землекористувачам», прийняла рішення затвердити розраховану ДП «Київське лісове господарство» суму нарахованих збитків (протокол №17 від 17.06.2006).

Вказані обставини підтверджуються матеріалами проекту землеустрою, який отримано 29.02.2024 року від Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області.

Рішенням 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність ОСОБА_7 на території АДРЕСА_1 загальною площею - 0,8000 га з них для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд - 0,2500 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,5500 га.

На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_7 01.10.2007 року видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на вказані земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0012 та :04:003:0013 проведена відповідно до чинного на дату видачі вказаних державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 95 та 95 відповідно.

Щодо твердження прокурора про те, що вказані спірні земельні ділянки перебувають в державній власності, повністю належать до земель лісогосподарського призначення та повинні використовуватись для ведення лісового господарства ДП «Ліси України».

З огляду на норму ст. 1 Лісового кодексу України (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), ліс - тип природних комплексів, у якому поєднуються переважно деревна та чагарникова рослинність з відповідними ґрунтами, трав`яною рослинністю, тваринним світом, мікроорганізмами та іншими природними компонентами, що взаємопов`язані у своєму розвитку, впливають один на одного і на навколишнє природне середовище.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Лісова ділянка - ділянка лісового фонду України з визначеними межами, виділена відповідно до цього Кодексу для ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів без вилучення її у землекористувача або власника землі.

Згідно зі ст. 4 Лісового кодексу України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара.

До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Наведені норми законодавства визначають поняття лісових ділянок та лісового фонду України не залежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них.

Поняття земель лісогосподарського призначення наведене в ст. 5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції), згідно з якою до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства.

Частиною 2 ст. 5 Лісового кодексу України (у відповідній редакції) передбачено, що віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства. Тобто в порядку ст. 20 Земельного кодексу України, ч.ч. 1, 4 якої передбачають, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органі місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, проводиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

За змістом ст. 55 Земельного кодексу України (у редакції, що діяла в період спірних правовідносин) до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Таким чином, в сукупності наведених норм лісового та земельного законодавства, існує відмінність в понятті лісових ділянок чи ділянок лісового фонду, до яких належать всі земельні ділянки, вкриті лісовою рослинністю, та земельних ділянок лісогосподарського призначення, кваліфікуючою ознакою яких є їх надання та використання для потреб лісового господарства.

Тобто, земельні ділянки, які вкриті лісовою рослинністю і не передані в установленому порядку для потреб лісового господарства, належать до лісового фонду, однак не мають лісогосподарського призначення.

Згідно із п. 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що обов`язковою обставиною для підтвердження належності відповідних земельних лісових ділянок лісогосподарським підприємствам є факт надання таких земельних ділянок уповноваженими органами деревної влади або місцевого самоврядування.

Частиною третьою статті 17 ЛК Країни передбачено, що ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища. Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Вживана у п. 5 Розділу VII Прикінцеві положення (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) конструкція: «що підтверджують це право на раніше надані землі» свідчить про те, що законодавець передбачає спеціальне регулювання на випадки, коли відповідне суб`єктивне право, вочевидь - право постійного користування в державного лісогосподарського підприємства вже виникло раніше в установленому порядку, тобто земельну ділянку було раніше надано на підставі рішення уповноваженого органу, проте не було оформлено державного акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками, тобто оформлення такого права не було завершено. Спеціальний порядок дозволяв підтвердити існуюче право в інший спосіб планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.

З аналізу положень п 5 Розділу VII «Прикінцевих положень» ЛК України випливає, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування можуть певним чином тимчасово заміняти титульні документи на право користування землею (акт на право постійного користування земельною ділянкою) але не документи, що визначені згідно із законом як такі, на підставі яких відповідне право землекористування має виникати.

Натомість в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факт надання відповідних земельних ділянок для лісогосподарського призначення, як це передбачено положеннями ч.3 ст.17 ЛК України.

З наявних у суду матеріалів справи вбачається, що ні Обухівське лісництво філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», ні його попередники Обухівське лісництво Державного підприємства «Київське лісове господарство» чи Обухівське лісництво ДПГО «Київліс» не звертались до органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування із питанням надання спірних земельних ділянок в постійне користування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході розгляду справи не доведено належними та допустимим доказами, що спірні земельні ділянки були раніше надані відповідним лісогосподарським підприємствам для лісогосподарського призначення.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що за відсутності доказів надання ДП «Ліси України» (його попередникам ДП «Київське лісове господарство», ДПГО «Київліс») земельних ділянок у користування, наявні у справі матеріали лісовпорядкування можуть стосуватись лише інвентаризації та обліку земель лісового фонду, а зазначення в них землекористувачем Обухівського лісництва ДПГО «Київліс» є безпідставним і за відсутності доказів надання земельних ділянок останньому планово-картографічні матеріали в розумінні пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України не можуть вважатись правоустановлюючими документами, які засвідчують факт перебування земель в постійному користуванні державного лісогосподарського підприємства.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 грудня 2022 року у справі № 911/121/21 (пункт 4.7).

Сторонами не заперечується факт відсутності у Обухівського лісництва філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» державних актів на право постійного користування земельною лісовою ділянкою.

Відмовляючи у задоволені позову, суд виходить також з того, що прокурор не надав належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. За змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року (на яку позивач посилається у відповіді на відзив), планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення. Згідно з вимогами пункту 2.1.4 даної Інструкції складені оригінали планшетів, які мають межі з іншими землекористувачами, завіряються в органах землевпорядкування того району, де проводяться лісовпорядкувальні роботи.

Всупереч вказаним положенням законодавства прокурором не надано суду належним чином оформленого оригіналу планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, а в наданій копії частини планшету №12 лісовпорядкування 2003 року в порушення вказаної Інструкції відсутнє погодження територіальним органом державної влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, в тому числі із землевпорядкування.

Оскільки прокурором подано копію частини планшету №12 лісовпорядкування 2003 року, суд за клопотанням представника відповідача витребував у ініціатора позову оригінал вказаного письмового доказу. Оскільки під час судового засідання 11 червня 2024 року прокурор та представник ДП «Ліси України» не подали оригінал планшету №12 лісовпорядкування 2003 року, а представник відповідача ставить під сумнів відповідність поданої копії оригіналу, такий доказ згідно положень ч.6 ст. 95 ЦПК України не береться судом до уваги.

У зв`язку із тим, що прокурор не надав належним чином оформленого оригіналу планшету №12 лісовпорядкування 2003 року, а державний акт на спірні земельні ділянки державним лісогосподарським підприємством не отримані, та враховуючи Прикінцеві положення ЛК України, суд приходить до висновку про ненадання прокурором належних документів, які підтверджують право постійного користування земельними лісовими ділянками ДП «Ліси України» (яке є правонаступником ДП «Київський лісгосп»).

Суд також погоджується з твердженнями представника відповідача, що прокурором не надано доказів погодження і затвердження матеріалів лісовпорядкування 2003 року.

Згідно із ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) матеріали лісовпорядкування затверджуються державними органами лісового господарства за погодженням з місцевими Радами народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища. Вони є основою для організації ведення лісового господарства та використання лісових ресурсів постійними лісокористувачами.

Згідно зі статтею 48 ЛК України (в редакції від 29.03.2006, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент прийняття Рішення 10 сесії 5 скликання Красненської сільської ради Обухівського району Київської області №93 від 14.08.2007 року) матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Надані прокурором документи, зокрема фрагменти плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету № 12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, вказаним вимогам закону не відповідають, оскільки не містять погоджень з місцевою Радою народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища, в матеріалах справи відсутні докази про їх затвердження державним органом лісового господарства.

Суд вважає, що лист ВО «Укрдержліспроект» № 325 від 02.08.2019 року (з додатками) не підтверджує доводи прокурора щодо підставності позову, оскільки із змісту відповідних копій документів не випливає що вони є саме матеріалами лісовпорядкування, а додані картографічні матеріали не дозволяють встановити межі та розташування земельних ділянок та територій. Графічні матеріали, на підставі яких ВО «Укрдержліспроект» робить свої висновки, виконані шляхом накладення земельних ділянок із запиту прокуратури на землі лісового фонду матеріалів космічної зйомки за відповідні роки без належної прив`язки до геодезичних координат. Лист ВО «Укрдержліспроект» не містить інформації щодо виїздів фахівців землевпорядників на місце розміщення земельних ділянок, проведення огляду земельних ділянок в натурі, замірів чи будь - яких інших досліджень. Відповідно, висновки, що містяться в листі ВО «Укрдержліспроект» № 325 від 02.08.2019 року не є результатом проведення геодезичних робіт на місці безпосереднього дослідження.

Відтак, прокурором не доведено та в матеріалах справи відсутні докази погодження місцевою Радою народних депутатів та органами охорони навколишнього природного середовища та затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, чи його територіальними органами - плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету №12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, як це передбачено положеннями ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) та/або положеннями ст. 48 ЛК України (в редакції від 29.03.2006, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

З листа ВО «УКРДЕРЖЛІСПРОЕКТ» № 03-346 від 22.03.2024 року вбачається, що планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 2014 року та попередніх проектних періодів по ДП «Київський лісгосп» передані лісокористувачу для їх подальшого затвердження, відповідно до ст. 48 ЛК України, інформація щодо їх затвердження в об`єднанні відсутня.

У матеріалах справи також міститься лист №02-18/1390-24 від 14.03.2024 Державного агентства лісових ресурсів України, в якому вказано про відсутність документів, що підтверджують факти розгляду, погодження та затвердження матеріалів лісовпорядкування Обухівського лісництва квартал 81, виділи 5 та 6, а також про відсутність документів, що підтверджують надання в користування земельних ділянок лісогосподарського призначення ДП «Київське лісове господарство» Обухівського лісництва квартал 81, виділи 5 та 6.

Згідно листа Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України № 22/22-04-438-24 від 21.03.2024 року в міністерстві відсутня інформація щодо погодження матеріалів лісовпорядкування в період 2003-2014 років, а згідно листа № 26/1.3-26.4-7591 від 28.03.2024 року Міністерства енергетики України за результатами проведеного пошуку серед архівних документів Міністерства охорони навколишнього природного середовища України та Міністерства екології та природніх ресурсів, які знаходяться на зберігання в архіві Міністерства енергетики України, документів, що стосуються лісовпорядкування Обухівського лісництва, не виявлено. Зазначені обставини підтверджують відсутність факту затвердження центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, чи його територіальними органами плану лісонасаджень лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року та планшету №12 лісовпорядкування Обухівського лісництва 2003 року, як це передбачено положеннями ст. 94 ЛК України (в редакції від 01.01.2003, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, а саме на момент здійснення лісовпорядкування 2003 року та складення Протоколу другої лісовпорядної наради від 14.04.2005) та положеннями ст. 48 ЛК України (в діючій редакції).

У постанові Верховного Суду від 15.09.2021 у справі № 373/462/19 міститься висновок, що наявність проекту організації і розвитку лісового господарства та планшету лісовпорядкування без відповідного затвердження сама по собі не дає підстав вважати про віднесення певної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення.

Судом також встановлено, що на момент надання земельних ділянок у власність відповідачеві ОСОБА_7 , такі земельні ділянки обліковувалась як землі запасу і їх цільове призначення як земель лісогосподарського призначення в установленому Земельним кодексом України порядку не визначалось.

Відповідно до проекту формування та встановлення меж Красненської Першої сільської ради народних депутатів та меж села Красне Перше Обухівського району Київської області, затвердженого рішенням 10 сесії Обухівської районної ради народних депутатів 22 скликання № 106 від 26.11.1997 року земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0012 та :04:003:0013 не відносилися до земель лісового фонду, а були землями запасу житлової та громадської забудови комунальної власності Красненської Першої сільської ради Обухівського району Київської області.

Відповідно до Генерального плану села Красне Перше Обухівського району Київської області, викопіювання з якого є у матеріалах справи, земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0012 та :04:003:0013 відносяться до земель житлової та громадської забудови.

Вказані обставини також підтверджуються довідкою Обухівського районного відділу земельних ресурсів №1934/д від 25.07.2006 (копія якої є в матеріалах справи), в якій зазначено про приналежність спірних земельних ділянок до земель запасу.

За наведених обставин суд приходить до висновку про недоведеність перебування спірних земельних ділянок у користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України» та віднесення цих ділянок до земель лісогосподарського призначення.

Оскільки, відсутні належні та достовірні докази перебування спірних земельних ділянок в постійному користуванні філії «Київське лісове господарство» ДП «Ліси України», безпідставними є твердження прокуратури про необхідність її попереднього вилучення у землекористувача лісогосподарського підприємства.

Щодо належного способу захисту порушених прав суд зазначає наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня, 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі, № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55) і № 200/606/18 (пункт 73), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 21), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56)).

Можливість набуття права приватної власності на земельну ділянку лісогосподарського призначення передбачена положеннями статей 10, 12, 56, 57 ЛК України. Про зазначене вказувала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 року у справі №359/3373/16 та Верховний Суд у постановах від 10 січня 2024 року у справі №707/2475/22, від 24 січня 2024 року у справі №707/2465/22, від 07 лютого 2024 року у справі №707/3047/22.

Звертаючись до суду з позовом у справі прокурор посилався на те, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, їх передача у приватну власність фізичним особам здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення державі перешкод в користуванні та розпорядженні майном, шляхом їх повернення на користь держави, що відповідає негаторному позову.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387 - 388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Факт володіння нерухомим майном за загальним правилом можна підтвердити, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно у встановленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 90)). Цей фактичний стан володіння слід відрізняти від права володіння, яке належить власникові (частина перша статті 317 ЦК України) незалежно від того, є він фактичним володільцем майна, чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість ця особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем останнього, але не набуває право володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчує державна реєстрація права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 65-67)).

Заволодіння земельними ділянками є неможливим лише в разі, якщо на такі ділянки в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності. Якщо ж закон допускає набуття права власності на земельні ділянки, але обмежує їх використання лише з певною метою, то передання ділянок з порушенням такого обмеження може свідчити про те, що право власності порушника на земельну ділянку не виникло, але не свідчить про неможливість заволодіння (зокрема, неправомірного) земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово підкреслювала, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 18 січня 2023 року у справі №488/2807/17).

Держава, в інтересах якої прокурор звернувся до суду, не є володільцем спірних земельних ділянок, але як власник має право володіння нею (частина перша статті 317 ЦК України). Тому права держави підлягають захисту шляхом витребування такої ділянки з володіння останнього набувача. Статус володільця у держави може бути відновлений у разі задоволення вимог про витребування на її користь спірних земельних ділянок та внесення до відповідного державного реєстру запису про право власності держави на земельні ділянки.

У разі задоволення вимог про витребування спірних земельних ділянок (а не усунення власнику перешкод у здійснення права власності, як помилково визначив прокурор) на користь власника, земельні ділянки лісового фонду (у разі доведення такого факту) підлягають поверненню у володіння держави.

У цьому контексті суд зауважує, що витребування земельних ділянок у власність держави потребує оцінки добросовісності дій її фактичного реєстраційного володільця, який набув право власності на спірні земельні ділянки на підставі правочину, а також пропорційності втручання у його право на майно.

При розгляді справи судом встановлено та сторонами не заперечується, що 01.10.2007 року відповідачеві - ОСОБА_7 було видано державний акт серія ЯД №779249 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0013, площею 0,5500 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, а також державний акт серія ЯД №779250 про право власності на земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0012, площею 0,2500 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Державна реєстрація права власності ОСОБА_7 на спірні земельні ділянки проведена відповідно до чинного на дату видачі державних актів законодавства України шляхом реєстрації в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за номерами 95 та 95 відповідно.

Заявляючи негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння відповідача - ОСОБА_7 земельних ділянок з кадастровим номером :04:003:0013, площею 0,5500 га, та з кадастровим номером :04:003:0012 прокурор стверджує, що спірні земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення.

Разом з тим позовні вимоги прокурора пред`явлені в порядку ст. 391 Цивільного кодексу України не відповідають належному способу захисту, що є підставою для відмови в їх задоволенні, в тому числі у зв`язку з тим, що прокурор обрав неналежний спосіб захисту прав. У даному випадку належним способом захисту порушеного права власності на земельну ділянку є подання саме віндикаційного позову до добросовісного набувача, а не шляхом подачі негаторного позову.

Крім того, обраний прокуратурою спосіб захисту у вигляді усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення шляхом повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_7 є суперечливим, оскільки містить елементи одночасно негаторного (володіючого власника) та віндикаційного (неволодіючого власника) позовів, які є взаємовиключними.

Вищенаведене повністю кореспондується з висновками Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21).

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Таким чином, висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, оскільки відповідно до статті 45 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Велика Палата Верховного Суду: 1) у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права; 2) діє як суд апеляційної інстанції у справах, розглянутих Верховним Судом як судом першої інстанції; 3) аналізує судову статистику та вивчає судову практику, здійснює узагальнення судової практики; 4) здійснює інші повноваження, визначені законом. Таким чином, саме Велика Палата Верховного Суду є спеціально створеним колегіальним органом Верховного Суду, метою діяльності якого є забезпечення однакового застосування судами норм права.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 зазначила, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Оскільки, як зазначалося вище, висновки Великої Палати Верховного Суду в подібних правовідносинах мають перевагу над висновками касаційних судів у складі Верховного Суду, викладених з відповідного питання, суд не приймає до уваги посилання прокурора на висновки, викладені в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 грудня 2023 року у справі 916/1517/22, відносно того, що зайняття земельних ділянок, зокрема, шляхом часткового накладання, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цим майном, при цьому ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном негаторний позов).

Разом із тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц відступила від висновків Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постановах від 04.02.2020 у справах №911/3311/17, №911/3574/17, 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17 про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями означає перехід до них права володіння цими землями, та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим.

Крім того, у постанові від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04.02.2020 у справах № 911/3311/17, №911/3574/17, 911/3897/17 та від 03.09.2020 у справі № 911/3449/17, також сформульований висновок про те, що зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень Земельного кодексу України та Лісового кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади; у такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком по суті та зауважила, що у зазначеному висновку йдеться не про державну реєстрацію права власності за порушником (яке і розглядається як фактичне заволодіння), а про вчинення фізичних дій щодо земельної ділянки - її зайняття (яке не є заволодінням). Відповідно до принципу реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном його фізичне зайняття особою, за якою не зареєстроване право власності на таке майно, не позбавляє власника фактичного володіння, але створює перешкоди у здійсненні ним права користування своїм майном. У таких випадках підлягає застосуванню стаття 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (негаторний позов).

Натомість у справі, що розглядається, судом установлено наявність за відповідачем державної реєстрації права власності на спірні земельні ділянки, що за наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не є підставою для застосування статті 391 ЦК України.

Подібний правовий висновок викладений також в постанові Верховного Суду від 03 квітня 2024 року у справі № 911/1481/22.

Оскільки під час розгляду справи прокурор наполягав на тому, що матеріально-правовою підставою у цих спірних правовідносинах є саме положення ст. 391 ЦК України, то суд, розглянувши позов у межах предмета і підстав заявленого позову, приходить до висновку про відмову в задоволені зазначених позовних вимог також з підстав обрання прокурором неефективного способу захисту прав.

Щодо тверджень прокурора про віднесення земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 до земель водного фонду.

У позові прокурор також зазначає, що частина земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 розташована в межах прибережної смуги малої річки Красна та відповідно відноситься до земель водного фонду.

На підтвердження доказів віднесення частини спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 до земель водного фонду прокурором надано суду лист КДП «Київгеоінформатика» №01-01/20 від 25.02.2019 р. з додатками. Із змісту вказаного листа вбачається, що висновки про накладення земельних ділянок зроблені шляхом виконання накладення земельних ділянок запитуваних прокурором на землі водного фонду матеріалів космічної зйомки станом на 2008, 2010 та 2018 роки.

На спростування тверджень прокурора представником відповідача надано суду матеріали виконаних топографо-геодезичних робіт, проведених сертифікованим інженером-геодезистом ТОВ «Компанія Земельні Справи» ОСОБА_8 , щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Красна в місці розміщення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером :04:003:0013. Вказані матеріали виконаних геодезичних робіт свідчать про те, що відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 складає 51,24 м., а прибережна захисна смуга малої річки Красна, яка становить 25 метрів, проходить поза межами належної відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013, що спростовує твердження прокурора про належність частини цієї спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Приписами статей 76, 77, 81, 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В розрізі зазначених вище норм процесуального права суд вважає за необхідне вказати що надаючи оцінку доказам та вирішуючи питання про їх прийнятність, суд виходить з критеріїв їх належності, допустимості, достовірності та достатності, тоді як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідні обставини, на які посилаються сторони, мають бути підтверджені належними доказами; обов`язок доказування треба розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи; судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому, як наслідок повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів; належність доказів спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини, тобто під належністю доказу розуміється наявність об`єктивного зв`язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об`єктом судового пізнання; надання оцінки доказам є виключною компетенцією суду, а принцип оцінки доказів "поза розумним сумнівом" полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, визнаних доказами, або з відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

Відповідно до наданих відповідачем матеріалів топографо-геодезичних робіт, проведених сертифікованим інженером-геодезистом ТОВ «Компанія Земельні Справи» ОСОБА_8 , щодо визначення меж прибережної захисної смуги річки Красна в місці розміщення земельної ділянки відповідача з кадастровим номером :04:003:0013 відстань від урізу води малої річки Красна до меж земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 складає 51,24 м., а прибережна захисна смуга малої річки Красна, яка становить 25 метрів, проходить поза межами належної відповідачеві земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013.

Прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів як на спростування вказаних вище обставин, так і на підтвердження того, що на час виникнення спірних правовідносин земельна ділянка ОСОБА_7 накладається на землі водного фонду.

Разом з тим, прокурор у судовому засіданні зазначив, що така суперечність в наявних в матеріалах справи доказах можливо зумовлена тим, що інформація КДП «Київгеоінформатика» датована 2019 роком, а сертифікований інженер-геодезист ТОВ «Компанія Земельні Справи» ОСОБА_8 виконував топографо-геодезичні роботи у березні 2024 року, тобто ситуація в натурі могла змінитись.

З огляду на вищевказане суд дійшов висновку про те, що прокурором не доведено належними, допустимими та достатніми доказами обставин накладання спірної земельної ділянки з кадастровим номером :04:003:0013 на землі водного фонду.

Щодо застосування строків позовної давності про що зробив заяву відповідач.

Враховуючи вимоги статей 76-79, 89, 263 ЦПК України, оскільки обґрунтованість позовних вимог прокурора та незаконність отримання у приватну власність відповідачами спірних земельних ділянок підтверджено не було, положення Цивільного кодексу України щодо наслідків спливу позовної давності, про які зазначали учасники справи, застосуванню у спірних правовідносинах не підлягають. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору у даній справі покладаються на прокурора.

Керуючись 12, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263,268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У задоволенні позовних вимог Керівника Обухівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської міської ради Київської області, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження земельними ділянками шляхом визнання недійсним рішення та повернення земельних ділянок відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 04 жовтня 2024 року.

Суддя Проць Т.В.