Справа № 201/8900/23
Провадження №2/932/509/24

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2024 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря Рошошка Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2023 ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» звернулось до Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обгрунтування позову вказує, що 10.12.2019 між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CL-245365. 21.12.2021 між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено Договір факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» право вимоги за кредитним договором № CL-245365, що був укладений з ОСОБА_1 . Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість складає по тілу кредиту: 137 230, 25 грн; по відсоткам: 74 477,06 грн., в в`язку з чим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № CL-245365 від 10.12.2019 в сумі 211 707,31 грн. та понесені витрати по справі.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03.08.2023 вищезазначену цивільну справу було передано для розгляду за підсудністю до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.08.2023 справа передана в провадження судді Кудрявцевої Т.О.

Ухвалою суду від 25.08.2023 суддя Кудрявцева Т.О. відкрила провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

01.03.2024 до суду від представника відповідача надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необгрунтованість, зазначив, що позивачем не надано доказів нарахування відсотків по кредитному договору, матеріали справи не містять виписки по рахунку, як саме було нараховано відсотки. Окрім того, посилається на те, що у позивача не виникло права на дострокове стягнення тіла кредиту, у зв`язку з тим, що матеріали справи не містять доказів отримання досудової вимоги про дострокове стягнення заборгованості.

Ухвалою суду від 27.03.2024 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено судове засідання по її розгляду.

Учасники справи, їх представники в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача у наданій суду заяві просив розглядати справу без участі позивача, позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача подав заяву провести судове засідання без фіксації технічними засобами та у його відсутність.

Зважаючи на викладене, відповідно до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 10.12.2019 року між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № CL-245365.

21.12.2021 року між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» та Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» було укладено Договір факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами відповідно до якого Акціонерне товариство «КРЕДОБАНК» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» право вимоги за кредитним договором № CL-245365, що був укладений з ОСОБА_1 .

25.03.2024 Рішенням СВЕА ЕКОНОМІ КІПРІ ЛІМІТЕД (єдиного учасника Товариству з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА») змінено назву Товариства з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА», код ЄДРПОУ юридичної особи 37616221, на Товариство з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», код ЄДРПОУ юридичної особи 37616221. про що здійснено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадського формування, в зв`язку з чим зазначене Товариство залучено ухвалою суду до участі у справі в якості належного позивача.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 15.06.2023 року за кредитним договором заборгованість складає по тілу кредиту: 137 230, 25 грн; по відсоткам: 74 477,06 грн.

Так умовами кредитного договору, а саме п. 2.3. встановлено, що строк кредитування: 60 місяців терміном до 09 грудня 2024 року.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України "Про споживче кредитування", який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" (стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України "Про захист прав споживачів". З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України "Про споживче кредитування", а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України "Про захист прав споживачів".

Положеннями статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України "Про захист прав споживачів" в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: "суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

Враховуючи, що право кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про споживче кредитування", у відповідача не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано.

Верховний Суд у подальших своїх постановах (від 02 лютого 2022 року по справі №755/11307/17) підтримав цей правовий висновок, вказуючи про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором кредиту.

Матеріали справи не містять жодного доказу з приводу отримання ОСОБА_1 вимоги про дострокове стягнення по кредиту від позивача чи від первісного кредитора.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що в даному випадку можливо стягнути виключно строкову заборгованість по кредитному договору, яка виникла станом на дату подання позовної заяви.

Так, враховуючи, що позов подано в серпні 2023 року, то платежі по тілу кредиту за період з серпня 2023 року по грудень 2024 року не настали загальна сума по платежам згідно графіку строк по яким не настав: 3021,12+3112,17+3264,36+3304,35+3455,94+3508,10+3613,83+3806,18+3837,46+3987,40+4073,29+4222,51+4323,32+4453,62+4601,66+4726,54+4877,82= 66 189,67 грн.

Крім того, судом встановлено, що за час дії кредитного договору ОСОБА_1 було сплачено по тілу кредиту суму у розмірі 4069, 75 грн, що підтверджується випискою по рахунку, яку додано до позовної заяви.

Тому залишок по тілу кредиту складав на дату звернення до суду 140 000, 00 4069, 75 = 135 930, 25 грн.

У зв`язку з цим, враховуючи строк дії кредитного договору станом на момент подачі позову строкова заборгованість по тілу складала 135 930, 25 - 66 189,67 = 69 740,58 грн, а тому саме дана сума підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача по тілу кредиту.

Стосовно позовних вимог по відсоткам суд прийшов до висновку, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Верховний Суд 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц дійшов висновку про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п.5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Однак, у матеріалах справи відсутні виписки по рахунку, щодо нарахування відсотків по кредиту, а тому не можливо перевірити розрахунок заборгованості наданий банком. Розрахунок заборгованості також не містить даних, яким чином була нарахована саме така заборгованість по відсоткам.

Верховний Суд України у постанові від 14.06.2018 року в справі №364/737/17 зазначив, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Згідно з ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією, викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 по справі№161/16891/15-ц).

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

У той же час розрахунок заборгованості не є документом первинного бухгалтерського обліку, а є одностороннім арифметичним розрахунком стягуваних сум, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку).

Такий висновок щодо оцінки односторонніх документів банку відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та Верховного Суду України в постанові від 11.03.2015 р.№ 6-16цс15.

Пункт 51 Розділу 3 Положення про організацію бухгалтерського обліку бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року встановлює, що Первинні документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи, який/яка склав/склала документ/від імені якого/якої складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Залежно від характеру операції та технології оброблення облікової інформації до первинних документів можуть уключатися додаткові реквізити (печатка, номер документа, підстава для здійснення операції). Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі.

Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписки по рахункам або касовий документ, заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по відсоткам кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/95/12 (провадження № 14-10цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України.

Згідно із положеннями статей12,81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ознаками судових доказів є їх належність, допустимість, достовірність і достатність. Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Матеріали справи не містять доказів того, яким чином було нараховано заборгованість по відсоткам у розмірі 74 477,06 грн., проте саме на позивача покладено обов`язок довести розмір заборгованості та надати докази стосовно такого розміру, що позивачем зроблено не було, а тому підстави для задоволення позовних вимог в цій частині відсутні.

Отже, позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором № CL-245365 від 10 грудня 2019 року в розмірі: 69 740,58 грн.

У звязку з задоволенням позовних вимог частково, відповідно до ст. 141 ЦПК України суд вбачає підстави для стягнення судового збору з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам у сумі 2684,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № CL-245365 від 10 грудня 2019 року в розмірі: 69 740,58 грн. (шістьдесят дев`ять тисяч сімсот сорок гривень п`ятдесят вісім копійок).

В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» () понесені витрати по справі, а саме сплачений судовий збір у розмірі 2684,00 грн.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції протягом 30 днів з дня отримання учасником справи його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева