КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи 754/9336/22
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7441/2024
Головуючий у суді першої інстанції: Буша Н.Д.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.,

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року,

встановив:

у жовтні 2022 року позивач звернулася до суду із позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилаючись на те, що він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилалась на те, що вона та відповідач є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначала, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не цікавиться життям сина, станом його здоров`я, не бере участі у його житті. У відповідача існує заборгованість зі сплати аліментів, а дитина перебуває на утриманні матері. Вказувала, що 29 вересня 2022 року відповідачем була написана заява, посвідчена нотаріусом, про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. За таких обставин просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно сина.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року у задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що відповідач тривалий час ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання та забезпечення дитини, висловив свою позицію щодо відмови від дитини, що є підставою для задоволення позовних вимог. Також позивач посилається на те, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, взято до уваги докази, подані відповідачем із порушенням вимог процесуального законодавства, а також не надано можливості надати пояснення в режимі відеоконференції позивачу та дитині, які перебувають за межами України. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

При зверненні до суду з позовом на підтвердження своїх позовних вимог позивачем було надано копію нотаріально засвідченої заяви відповідача ОСОБА_2 від 29 вересня 2022 року наступного змісту «Я, батько, ОСОБА_2 , заявляю, що не заперечую проти позбавлення мене батьківських прав щодо мого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Одночасно користуючись правом наданим мені Цивільно-процесуальним кодексом України та іншими нормативними документами, прошу розглядати питання про позбавлення мене батьківських прав щодо мого малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в суді та органах опіки та піклування без моєї участі у зв`язку з виїздом за кордон. Нотаріусом роз`яснено мені зміст ст. 166 Сімейного кодексу України». Також позивачем разом із поданням позовної заяви було надано до суду копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 23 березня 2017 року про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дитини в розмірі 2 000 грн. щомісячно.

В ході розгляду справи до суду також було надано розрахунки заборгованості зі сплати аліментів, яка станом на 30 листопада 2022 року становила 74 245,13 гривень, станом на 31 березня 2023 року - 82 245,13 гривень, станом на 30 червня 2023 року - 88 245,13 гривень.

13 лютого 2023 року Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією було складено висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зі змісту вказаного висновку вбачається, що батько дитини заперечував проти позбавлення його батьківських прав, надав пояснення щодо відносин з колишньою дружиною та сином. Також з висновку вбачається, що було заслухано пояснення дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який пояснив, що хоче, щоб його батька позбавили батьківських прав, оскільки після спілкування з батьком йому погано, батько не привітав його з днем народження, не цікавиться його справами (а.с.69-72, том І).

В суді першої інстанції за клопотанням позивача були заслухані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які надали суду пояснення щодо конфліктних стосунків між позивачем та відповідачем.

За клопотанням відповідача були заслухані свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які також надали пояснення щодо відносин між сторонами.

Відповідач в ході розгляду справи надав до суду копію нотаріально посвідченої заяви від 10 жовтня 2022 року наступного змісту «Я, ОСОБА_2 , батько дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . Я прошу вважати недійсною нотаріально засвідчену заяву про відмову від батьківських прав, яка була підписана мною у нотаріуса Морозової С.В. за реєстровим номером 788 від 29 вересня 2022 року у зв`язку з тим, що була підписана мною під психологічним тиском матері дитини, моєї колишньої дружини - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Я не відмовляюсь від батьківських прав і бажаю приймати участь у вихованні своєї дитини. Я дуже сильно люблю свою дитину, ОСОБА_4 .»

Також до суду першої інстанції відповідачем було надано копію його позовної заяви про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі у вихованні неповнолітнього сина та ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 08 листопада 2023 року про відкриття провадження за вказаною позовною заявою (справа №754/14838/23).

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

В даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. Батько проти позбавлення батьківських прав заперечує, про що вказував у суді першої та апеляційної інстанцій, звернувся до суду з позовом про усунення йому перешкод у спілкуванні з дитиною, а позбавлення батьківських прав необхідно розглядати як крайній захід, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

В даному випадку висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є недостатньо обґрунтованим та має рекомендаційний характер, не містить посилань на виключні обставини, які могли б бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Матеріали справи свідчать про те, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхав за межі України 11 жовтня 2022 року, станом на 16 жовтня 2023 року даних про повернення дитини на територію України немає (а.с.47, том ІІ). При цьому з висновку Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 лютого 2023 року вбачається, що було заслухано пояснення дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак не вказано коли саме та у який спосіб вказані пояснення були надані.

Станом на 14 листопада 2022 року Служба у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації не повідомляла суд першої інстанції про проведення роботи з підготовки висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав (а.с.23, том І).

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо позбавлення позивача можливості бути заслуханою в суді в режимі відеоконференції не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду, інтереси ОСОБА_1 у судах першої та апеляційної інстанції представляв адвокат Сологуб В.Л.

До суду апеляційної інстанції клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_1 не заявляла.

Доводи щодо безпідставного долучення до матеріалів справи фотографій не впливають на висновок суду, оскільки рішення по суті позовних було прийнято на підставі інших доказів.

Позивач при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції зазначала, що відповідач тривалий час ухилявся від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини, однак доказів на підтвердження вказаних обставин не надавала.

Посилання позивача на те, що відповідач не спілкується з дитиною та не бачиться з нею не є підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довела.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа № 466/9380/17).

Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанова Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року, справа № 320/5094/19).

Не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав і доводи позивача про те, що відповідач належним чином не утримував дитину, має заборгованість зі сплати аліментів.

Наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька/матері дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа 420/1075/17).

До суду апеляційної інстанції відповідачем було копії квитанцій про сплату заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1, а також докази сплати поточних платежів на утримання дитини. Представник позивача ОСОБА_3 хоча проти долучення вказаних доказів до матеріалів справи і заперечував, однак факту сплати грошових коштів не спростовував.

Також не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог доводи позивача про те, що відповідач відмовився від дитини, про що написав заяву, яку було нотаріально засвідчено, оскільки чинним законодавством не передбачено право одного з батьків відмовитись від виконання своїх батьківських прав чи обов`язків.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було заслухано думку дитини також не може бути підставою для скасування рішення суду. Матеріали справи свідчать про те, що дитина станом на момент розгляду справи перебувала за кордоном, що свідчить про неможливість заслуховування судом її пояснень із дотриманням її прав та врахуванням інтересів.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів про те, що позивач заявляла до суду першої інстанції клопотання про заслуховування думки дитини. Відповідне клопотання не заявлялось нею і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, думка дитини щодо позбавлення одного з його батьків батьківських прав не може бути єдиною підставою, яка враховується судом при вирішенні спору, оскільки така думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї в тому числі зі сторони іншого з батьків. Подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 13 липня 2022 року (справа № 705/3040/18).

Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо та необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 29 вересня 2021 року (справа №459/3411/18).

Також апеляційний суд звертає увагу на те, що між сторонами існує спір щодо усунення відповідачу перешкод у спілкуванні з сином та визначення способів його участі у вихованні дитини.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 травня 2024 року у справі №754/14838/23 було частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 , зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_4 , визначено способи участі у вихованні та спілкуванні батька з дитиною шляхом необмеженого спілкування засобами телефонного, поштового, електронного та іншого способу зв`язку, у тому числі шляхом використання програм Whats App, Viber, Telegram чи інших месенджерів в будь який вільний для дитини час з урахуванням розпорядку дня дитини, а саме навчального процесу, відвідування гуртків, відпочинку дитини, тощо (а.с.136-140, том ІІ). Доказів на підтвердження оскарження вказаного рішення ОСОБА_1 матеріали справи та дані ЄДРСР не містять.

Вказані обставини свідчать про те, що відповідач, як батько дитини, вчиняє дії, спрямовані на належне виконання своїх батьківських обов`язків та здійснення ним батьківських прав.

В даному випадку судом першої інстанції, як і судом апеляційної інстанції, не встановлено виключних обставин, які свідчили б про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4 .

У ч. 4 статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, перевірено докази, зроблені висновки відповідають обставинам справи, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 02 жовтня 2024 року.

Головуючий

Судді