ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 жовтня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/1773/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ФОП ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 червня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Федіної А.В., дата виготовлення повного тексту рішення 25 червня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 про визнання договору завдатку розірваним та стягнення подвійної суми завдатку.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 27 листопада 2023 року було укладено договір завдатку за договором купівлі-продажу нерухомого майна між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , вартість нерухомості в договорі завдатку вказана 2 242 000 грн.

Здійснити договір купівлі-продажу планували шляхом іпотечного кредитування по програмі «єОселя».

Надалі, позивач отримала рішення кредитного комітету АТ «Укргазбанк» про можливість видачі кредитних коштів на купівлю квартири в розмірі 1 615 000 грн, а решту суми вартості нерухомості вона повинна була сплатити власними коштами.

22.12.2023 року в усній розмові з відповідачем вона підтвердила готовність оплатити повну вартість нерухомості і укласти договір купівлі-продажу, натомість відповідач повідомила, що при оформлені угоди купівлі-продажу вона також повинна розділити із продавцем суму всіх податків навпіл та в цю суму входить значна частина податку на прибуток, який буде отриманий продавцем при продажі нерухомості.

Так, ПК України передбачено, що сума податку має бути сплачена самостійно особою, яка продає нерухомості та умова розподілу частини податків, які мають Провадження №22-ц/822/747/24

бути сплачені саме продавцем, зокрема податку на прибуток, суперечить вимогам законодавства та унеможливлює придбання нею нерухомості, а тому вона неодноразово клопотала перед відповідачем про розірвання договору завдатку та повернення коштів, які були надані як завдаток. Натомість, відповідач вважає, що договір не реалізований саме через те, що вона відмовилась сплатити податок на прибуток замість продавця, а тому не вбачає підстав для повернення завдатку.

03.01.2024 року позивач направила відповідачу рекомендований лист з підтвердженням про отримання із повідомленням про дії з її сторони, які можуть порушити чинне законодавство, а 17.01.2024 року на виконання вимог п. 13 Договору завдатку - лист про одностороннє розірвання Договору завдатку та вимогою відшкодування збитку згідно п.5 зазначеного Договору.

Стверджувала, що п.5 вказаного вище договору передбачено, що завдаткоодержувач у випадку своєї відмови від надання витребуваних завдаткодавцем документів та/або неукладення договору купівлі-продажу майна з вини завдаткоодержувача зобов`язується сплатити завдаткодавцю подвійну суму завдатку, фактично одержаного від завдаткодавця за цим договором завдатку, що становить 1000 дол. США за курсом Національного Банку України на момент підписання цього договору завдатку.

На підставі наведеного, посилаючись на умови договору, норми права, що регулюють спірні правовідносини, просила стягнути із відповідача подвійну суму завдатку, а саме 72 097,40 грн фактично одержаного від позивача за договором завдатку за курсом Національного Банку України, який становив 36,0487 грн на момент підписання договору згідно п.5 Договору завдатку від 27.11.2023 року.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду стороною позивача подано апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

В апеляційній скарзі наводить обставини, викладені в позовній заяві, та вказує, що посилання суду на те, що відповідач не є отримувачем коштів згідно укладеного між сторонами договору є суперечливим, оскільки між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір, який надавав ФОП ОСОБА_2 право ексклюзивного продажу квартири та представлення інтересів продавця. Крім того, від імені ОСОБА_3 договір підписав ОСОБА_4 .

Вважає, що судом не досліджено договір між ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також стверджує, що висновок з приводу природи грошових коштів є помилковим, оскільки за умови не передання коштів ОСОБА_5 , а використання їх як комісійної винагороди не можуть вважатися авансом.

З урахуванням наведеного, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків..

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав, що договір купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено не було, а тому передані позивачем грошові кошти не можуть вважатись завдатком, вони є авансом, який підлягає поверненню, натомість, відповідно до умов договору, відповідач ФОП ОСОБА_2 не є отримувачем коштів за договором завдатку від 27.11.2023 року, оскільки відповідно до п.1 вказаного договору завдатокодавець сплачує кошти в сумі 1000 доларів США завдаткоодержувачу.

Також, суд висував, що договір завдатку не містить умов щодо відповідальності директора ФОП « ОСОБА_6 у випадку не укладення договору купівлі-продажу.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає в повній мірі.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається й не спростовується, що 27.11.2023 року між ОСОБА_1 , як застоводавцем з одного боку, та ОСОБА_2 , як генеральним директором ФОП « ОСОБА_7 », і ОСОБА_5 , як заставоодержувачем з іншого боку, було укладено договір завдатку, відповідно до якого завдаткодавець ОСОБА_1 сплачує завдаткоодержувачу ОСОБА_5 , завдаток в сумі 38000 грн, що становить 1000 дол. США у рахунок суми 2 242 000 грн, що становить 59000 доларів США за курсом НБУ на момент підписання договору завдатку, яку завдаткодавець повинен сплатити за договором купівлі-продажу однокімнатної квартири загальною площею 47,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

У відповідності до вимог п.2 вказаного договору сторони домовились, що договір купівлі-продажу майна повинен бути укладений до 27.12.2023 року включно.

03.01.2024 року ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 лист з відомостями про призупинення виконання зобов`язань відповідно до укладеного між сторонами договору через можливе порушення податкового законодавства до отримання підтвердження стосовно усунення порушення відповідно до п.11 Договору (а.с.7).

17.01.2024 року ОСОБА_1 направила ФОП ОСОБА_2 лист, яким повідомила про розірвання договору в односторонньому порядку, зазначила реквізити для повернення сплачених коштів (а.с.8).

На день звернення до суду договір купівлі-продажу квартири між сторонами укладено не було.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

Так, відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі №300/808/19, від 07 грудня 2023 року в справі №363/2300/20, від 13 грудня 2023 року в справі №753/8710/21).

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див., зокрема, постанову Верховного від 17 січня 2024 року в справі №947/6589/21).

Відповідно до частини другої статті 202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта статті 202 ЦК України). У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них (див. постанову Верховного Суду від 30 липня 2020 року у справі №670/23/18).

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом із тим установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутності визначених процесуальним законом підстав для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Відтак, позов пред`явлено не до тієї особи, яка має за ним відповідати (тої, яка порушили право позивача), оскільки за умовами договору кошти від ОСОБА_1 (завдаткодавця) були отримані ОСОБА_5 (завдаткоодержувачем), а тому вирішити спір без залучення останньої до участі у справі на виконання умов договору як співвідповідача, неможливо, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, викладеним в оскаржуваному рішенні щодо відмови в задоволенні позову.

Що стосується висновків суду щодо правової природи наданих позивачем грошових коштів на виконання умов договору, то колегія суддів не вбачає підстав наддавати оцінку таким, оскільки заперечення про це не містяться в доводах апеляційної скарги, й в силу ч.4 ст.82 ЦПК України такі можуть бути предметом дослідження в можливому спорі з вимогами до ОСОБА_5 в майбутньому, і в силу ч.5 вказаної статті також можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені, а отже не є преюдиційними для ОСОБА_5 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк