КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Мережко М.В., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , з урахуванням заяви про зміну предмету позову просив виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2022 та постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2022 у справі № 357/5489/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення встановлено, що ОСОБА_1 з 24.03.2021 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі проведених електронних торгів.

Також, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2022 у справі № 357/6781/21 про визнання недійсними електронних торгів встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та його дружини, яка є відповідачем у цій справі.

Зазначав, що указаний позов поданий з іншими вимогами, а саме: про виселення відповідачів без надання іншого житла у зв`язку з можливістю їх проживання у квартирі АДРЕСА_3 .

Відповідачі на теперішній час користуються його квартирою АДРЕСА_1 без жодних правових підстав, не укладаючи договору найму, чим створюють йому перешкоди у користуванні його власністю.

ОСОБА_2 має право на користування 1/2 частиною трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Її син ОСОБА_3 також має право на користування вказаним житлом.

Відповідачі після виселення будуть забезпечені житловою площею у розмірі 9,925 кв. м на особу, а відтак не можуть бути визнані особами, що потребують поліпшення житлових умов.

Відповідачі отримали споживчий кредит, який використали для власних потреб та не бажають встановлювати договірні відносини стосовно користування квартирою АДРЕСА_1 , тому позивач вважає справедливим їх обмеження у користуванні його власністю, встановивши можливість їх вселення у квартиру АДРЕСА_4 .

Окрім того, з часу набуття ним права власності на квартиру - 24.03.2021 і по теперішній час відповідачі не сплачують кошти за отримані житлово-комунальні послуги. Несплата відповідачами боргів за отримані комунальні послуги, які у подальшому будуть стягнуті з нього, порушують його права співвласника квартири у багатоквартирному будинку. Відповідачі не є власниками квартири та членами його сім`ї, тож їх права та обов`язки відносно користування квартирою тотожні з правами та обов`язками наймача житла.

Посилаючись на указані обставини просив задовольнити його позовні вимоги (т. 1 а.с. 1-5, 82-84).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2023 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про виселення відмовлено (т. 1 а.с. 139-146).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вказує, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обмежує позивача у користуванні належним йому майном, а також покладає на нього обов`язок з утримання двох працездатних осіб за власний рахунок, а відповідачів звільняє від будь-яких обов`язків стосовно житла, яким вони користуються.

ОСОБА_2 , яка отримала кредит, забезпечила його квартирою та не повертаючи кредит могла передбачити, що для неї виникнуть негативні наслідки у вигляді позбавлення права власності на квартиру, а також права користування квартирою без урахування прав її власника. ОСОБА_2 позбавлена права власності на житло, але продовжує ним користуватись вже за відсутності правових підстав (власність, оренда). Позивач пропонував відповідачам укласти договір оренди спірної квартири, однак вони відмовились і продовжують користуватись житлом, яке належить позивачу на праві приватної власності. Одностороння відмова від укладання договору оренди не звільняє відповідачів від виконання обов`язків користувачів житла, що полягають у витратах на його утримання та сплаті комунальних послуг, а також у відповідальності за їх невиконання.

Постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20.06.2023 залишено без змін (т. 1 а.с. 185-194).

Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 15.11.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Повертаючи справу на новий розгляд, Верховним Судом зазначено, що суд першої інстанції, виклавши в судовому рішенні правові позиції щодо необхідності врахування принципу пропорційності при вирішені справ про виселення, не застосував їх належним чином по даній справі, не з`ясував наскільки невиселення колишнього власника та члена його сім`ї буде відповідати вказаному принципу в контексті наявності у особи (нового власника) права користування спірним приміщенням, особливо з врахуванням того, що особи відмовляються сплачувати комунальні послуги. Суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу в апеляційному порядку, на вищевикладене також не звернув уваги. Отже, не врахувавши вищевикладеного та стверджуючи про неможливість виселення відповідачів, суди дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому судам слід врахувати, що у справі № 357/3442/23 позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 залишено без задоволення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що виселення відповідачів у справі, при задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , призведе до порушення ст. 8 Конвенції з прав людини та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції і може стати підставою для втрати відповідачами житла та набуття ними статусу безхатченків.

Але погодитись із такими висновками у повній мірі не можливо з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2023 у справі № 357/5489/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2022, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6-13, 26-35.).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.02.2022 у справі № 357/6781/21 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А. А. та ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів з реалізації квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та витребування з володіння ОСОБА_1 вказаної квартири (а.с. 14-23).

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованою станом 31.05.2021, ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_3 . Вказана квартира належить останньому на праві спільної сумісної власності (а.с. 24).

Відповідно до витягу з реєстру Білоцерківської міської територіальної громади від 25.04.2023 за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстрована одна особа ОСОБА_4 (а.с. 77).

З копії розрахункового листа абонента ОСОБА_1 вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , існує заборгованість за послуги з теплопостачання у сумі 9 150,60 грн, яка виникла за період часу з 01.04.2021 до 01.04.2023 (а.с. 85-86).

Згідно з довідкою КП БМР «ЖЕК № 1» заборгованість ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , за період з березня 2021 року до березня 2023 року становить 12 375,02 грн (а.с. 87-88).

Позивачем додано копії судових рішень про стягнення з нього заборгованості за надані послуги з постачання теплової енергії, яка виникла за іншою адресою, які не стосуються предмету спору у цій справі (а.с. 89-99).

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09.05.2023 у справі № 357/3442/23 задоволено позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнано особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10.10.2023 у справі № 357/3442/23 закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.05.2023 у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя.

Постановою Верховного Суду від 14.02.2024 у справі № 357/3442/23 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, ухвалу Київського апеляційного суду від 10.10.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Звертаючись із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.05.2022 у справі № 357/5489/21, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 21.09.2022, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

У справі № 357/5489/21, серед іншого, встановлено, що спірна квартира набута позивачем на електронних торгах.

Під час розгляду справи № 357/5489/21 апеляційний суд відхилив доводи позивача щодо можливості виселення відповідачів у квартиру АДРЕСА_3 , яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 , оскільки останній не є учасником справи та позивачем такі вимоги не заявлялись.

Отже, у позовній заяві позивач зазначив, що даний позов про виселення слід оцінювати як поданий з іншими вимогами, тобто виселення відповідачів без надання іншого житла у зв`язку з їх можливістю проживання у квартирі АДРЕСА_3 , яка належить подружжю Нескорожених на праві спільної сумісної власності.

Придбання квартири АДРЕСА_3 під час перебування у шлюбі встановлено судовими рішенням у справі № 357/6781/21 за позовом ОСОБА_5 до ДП «Сетам», приватного виконавця виконавчого округу Київської області Сидорчука А. А., ОСОБА_1 , третя особа - ТОВ «Росвен Інвест Україна», про визнання електронних торгів недійсними.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , за наслідками реалізації її на прилюдних торгах.

Судами під час розгляду справи встановлено, що спірна квартира придбана частково за кредитні кошти, а частково за особисті кошти ОСОБА_5 .

У своїй практиці у подібних справах Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що вирішуючи питання виселення колишнього власника житла, яке було предметом іпотеки (у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки), з іпотечної квартири, суди мали з`ясувати, чи є (була) ця квартира предметом іпотеки та чи була вона придбана за рахунок кредитних або особистих коштів іпотекодавця, чи буде забезпечений відповідач іншим житлом у разі його виселення з квартири, яка є предметом іпотеки та придбана не за рахунок кредитних коштів.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є норми ст. 109 ЖК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, ч. 2 ст. 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Водночас ст. 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватися боржниками проти правомірних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки виступають житлові приміщення, призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена правова норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. У протилежному випадку така поведінка боржника призвела б до порушення меж здійснення цивільних, у тому числі житлових, прав, оскільки при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а також не допускати дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах, що передбачено п. 6 ч. 1 ст. 3, частинами 2, 3 статті 13 ЦК України.

Дія ст. 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Частина 2 статті 109 ЖК Української РСР не може бути підставою для відмови у виселенні особи, яка має більше одного місця проживання, і не може бути підставою для звуження правомочностей власника.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 442/328/19-ц.

Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. Інше тлумачення положень ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР допускало б покладення індивідуального надмірного тягаря на іпотекодержателя (нового власника), могло б поставити його у набагато гірше становище порівняно з особою, яка підлягає виселенню, і свідчило про порушення справедливо балансу між правами учасників спору (постанова Верховного Суду від 08.12.2021 в справі № 209/2032/14-ц).

При вирішенні питання застосування ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР Верховний Суд наголошував на необхідності встановлення відповідності такого виселення вимогам пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, співмірності втручання у право на мирне володіння майном і дотримання справедливого балансу між правом власності позивача на майно та правом користування цим майном відповідачами (постанови Верховного Суду від 16.09.2020 в справі № 442/328/19-ц, від 29.09.2021 у справі № 344/12708/19, від 08.12.2021 в справі №209/2032/14-ц, від 15.02.2023 у справі № 127/7630/20).

Перевіряючи надані по справі докази, апеляційним судом було з`ясовано, що ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_3 (справа № 357/3442/23).

За наслідками розгляду зазначеної справи, постановою Київського апеляційного суду від 13.06.2024 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_3 (інформацію перевірено з сайту ЄДРСР, посилання https://reestr.court.gov.ua/Review/120067191).

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, ОСОБА_2 , має охоронюване законом право на користування 1/2 частиною трикімнатної квартири АДРЕСА_3 . Враховуючи, що ОСОБА_3 , є членом сім`ї ОСОБА_2 , тож його право на користування житлом є похідним від її права.

З огляду на те, що відповідачі отримали споживчий кредит, який використали для власних потреб та не бажають встановлювати договірних відносин стосовно користування квартирою АДРЕСА_1 , при цьому, фактично в ній проживаючи та користуючись комунальними послугами, за отримання яких оплата не здійснюється, що підтверджується судовим рішенням про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у справі № 357/12993/21, тому апеляційний суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову та виселення відповідачів із займаної квартири.

При цьому, з огляду на те, що відповідачами не спростовано факт спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_3 , тобто, таке виселення не призведе до втрати відповідачами єдиного житла та набуття ними статусу безхатченків, тому відсутній обов`язок позивача у наданні відповідачам іншого житлового приміщення, а їх виселення з квартири АДРЕСА_1 є законним та обґрунтованим.

З огляду на вищевикладене, перевіривши матеріали справи та надані докази, що містяться в матеріалах справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини справи та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У статті 382 ЦПК України визначено, що у разі скасування судового рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції проводить новий розподіл судових витрат за наслідком розгляду справи.

Із матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 1 984,80 грн (за дві вимоги 992,40 грн + 992,40 грн), що підтверджується квитанціями від 29.10.2022; за подання апеляційної скарги ним було сплачено судовий збір у розмірі 3 220,80 грн, що підтверджується квитанцією від 19.07.2023; за подання касаційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 4 294,40 грн, а всього 9 500,00 грн (т. 1 а.с. 38, 39, 153, т. 2 а.с. 10).

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, та як наслідок, задоволення позовних вимог, тому підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 9 500,00 грн, тобто, по 4 750,00 грн з кожного.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 червня 2023 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Виселити ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 9 500(дев`ять тисяч п`ятсот),00 грн, тобто, по 4 750(чотири тисячі сімсот п`ятдесят),00 грн з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст складено 26 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді