Справа №443/461/24
Провадження №2/443/274/24
РІШЕННЯ

іменем України

22 квітня 2024 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Шевчука І.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа територіальна громада села Буянів в особі Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області про встановлення факту належності правовстановлюючого документу та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить:встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Буянів Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 07.03.1997 року на ім`я ОСОБА_3 ; визнати за нею, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право на земельну частку (пай) на території Мельницької сільської ради, площею 2,16 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Мельницькій сільській раді 07.03.1997 року за №9.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся по материній лінії ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Мельницької сільської ради, площею 2,16 умовних кадастрових гектари, належне померлій згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076 від 07.03.1997 року. Згідно довідки Журавненської селищної ради №131 від 16.02.2024 року, ОСОБА_3 була постійно зареєстрована та проживала до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Буянів Жидачівського району Львівської області. У виконавчому комітеті Мельницької сільської ради 30 липня 2001 року секретарем ради посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 в користь онуки ОСОБА_1 , який зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій за № 42. На момент смерті ОСОБА_3 разом з нею постійно проживали та були зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онука ОСОБА_1 . Зазначає, що крім неї, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині немає, оскільки її матір та відповідно дочка покійної ОСОБА_2 спадщину не прийняла та на неї не претендує. Вона на час смерті бабусі була неповнолітньою, постійно проживала із бабусею, не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ч.ч.3,4 ст.1268 ЦК України вважається такою, що її прийняла, проте юридично спадкові права вона не оформляла.

05.03.2024 року вона звернулася в Жидачівську державну нотаріальну контору з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , однак нотаріус відмовив, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на земельну частку (пай), що знаходиться на території Мельницької сільської ради, що належала померлій і є спадковим майном. Окрім того, із довідки відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру вбачається, що зареєстровано право на земельну частку (пай), згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ЛВ № 0154076 від 07.03.1997 року на ім`я « ОСОБА_3 », хоч ім`я її покійної бабусі було « ОСОБА_3 ». Таким чином, наявна розбіжність у написанні імені власника земельної частки (паю) у правовстановлюючому документі та у свідоцтві про смерть.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.03.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 01.04.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті.

Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача адвоката Яременка І.О. надійшла заява, згідно якого просить розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, 01.04.2024 року подала заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачки. Наслідки визнання позову, передбачені ст.206 ЦПК України їй зрозумілі.

Представник третьої особи Журавненської селищної ради Львівської області у судове засідання не з`явився, подав заяву, згідно якої повідомляє про відсутність на час розгляду даної справи в суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення предмету даної заяви, а також просить розглянути справу без участі їхнього представника.

На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились.

Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено такі обставини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.10).

Як видно з копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , остання зареєстрована у АДРЕСА_1 , з 17.10.2015 року (а.с.6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 , виданим Мельницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 22.10.2007 року (а.с.11).

Після її смерті відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Мельницької сільської ради, площею 2,16 умовних кадастрових гектари, належне померлій згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076 від 07.03.1997 року (а.с.15, 16).

За життя ОСОБА_3 , 30.07.2001 року було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Мельницької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 42, згідно якого остання заповіла усе своє майно ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно довідки Журавненської селищної ради №131 від 16.02.2024 року, ОСОБА_3 була постійно зареєстрована та проживала до дня смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Буянів Жидачівського району Львівської області. У виконавчому комітеті Мельницької сільської ради 30 липня 2001 року секретарем ради посвідчено заповіт від імені ОСОБА_3 в користь онуки ОСОБА_1 , який зареєстрований в книзі реєстрації нотаріальних дій за № 42. На момент смерті ОСОБА_3 разом з нею постійно проживали та були зареєстровані її донька ОСОБА_2 та онука ОСОБА_1 (а.с.12).

Згідно ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 була тільки її онучка ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

При цьому, судом також встановлено, що спадкоємцем за законом після ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 була її дочка ОСОБА_2 , однак остання спадщину після смерті своєї матері не прийняла та на таку не претендує, що підтверджується поданою нею письмовою заявою про визнання позову (а.с.30).

Згідно ч.4 ст.1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

ОСОБА_1 , будучи неповнолітньою на момент смерті своєї бабусі, вважається такою, що прийняла спадщину, проте юридично не оформила своїх спадкових прав, що підтверджується інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №75714441 від 06.02.2024, де відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14).

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Однак, постановою завідувача Жидачівської ДНК Львівської області Матусека В.В. №104/02-31 від 05.03.2024 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті її баби ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельну частку (пай), що знаходиться на території Журавненської селищної ради Стрийського району (Жидачівського району) Львівської області, що належав померлій і є спадковим майном (а.с.18).

Крім того, позивачем самостійно встановлено наявні певні розбіжності у написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючих документах та у свідоцтві про смерть, зокрема у довідці відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру вказано, що зареєстровано право на земельну частку (пай), згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії ЛВ № 0154076 від 07.03.1997 року на ім`я « ОСОБА_3 », хоч ім`я покійної бабусі позивачки було « ОСОБА_3 ».

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відповідно до листа Верховного Суду України 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту.

Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Як вбачається із довідки Журавненської селищної ради №197 від 07.03.2024, ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Буянів Жидачівського району Львівської області та ОСОБА_3 на яку 07.03.1997 року зареєстровано та видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №0154076, одна і та ж особа (а.с.29).

Таким чином, суд приходить до переконання, що здобутими під час судового розгляду письмовими доказами в їх сукупності достатньо стверджується факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Буянів Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 07.03.1997 року на ім`я ОСОБА_3 , а тому позов у цій частині є підставним та підлягає до задоволення.

Крім того, частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст. ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Позивачка стверджує, що правовстановлюючі документи на спадкове майно втрачено.

Доказом того, що покійна ОСОБА_3 , отримала право на середню земельну частку (пай), маючи Сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, зареєстрованого 07.03.1997 року, реєстраційний номер 9, площа земельної ділянки 2,16 умовних кадастрових гектарів. Підстава для видачі сертифіката розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 24.10.1996 р. №686, є довідка відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №555/15-24 від 09.02.2024 року(а.с.15) та копія Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, зареєстрованого 07.03.1997 року (а.с.16).

Інші правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності або право користування земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Жидачівського району за ОСОБА_3 таОСОБА_3 у відділі не зареєстровано.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема, у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Мельницької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт належності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Буянів Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 07.03.1997 року на ім`я ОСОБА_3

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 , право на земельну частку (пай) на території Мельницької сільської ради, площею 2,16 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №0154076, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №686 від 24.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на середню частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Мельницькій сільській раді 07.03.1997 року за №9.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцятиднів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя С.І. Сливка