ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3370/24 Справа № 202/5220/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л.П. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Максюти Ж.І.

за участю секретаря судового засідання: Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В обґрунтування позову вказував, що 01 липня 2004 року між ним та ОСОБА_1 , яка обіймала посаду директора ПКВФ «Люсер», було укладено Договір доручення № 1 про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1776 т, на суму не більше 959040 грн. В той же день ним надано Доручення (яке є додатком №1 до Договору доручення №1 від 01 липня 2004 року) Повіреному - ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_1 . Також, в той же день, ним видано довіреність, відповідно до якої він уповноважив ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_1 , представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи, отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання. Далі, в той же день, а саме 01 липня 2004 року, він перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як довіритель за Договором доручення № 1 від 01 липня 2004 року, з метою виконання власних зобов`язань за даним договором, передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 995040 грн. для придбання мазуту М-100, яка, у свою чергу, на підтвердження надходження грошових коштів до каси ПКВФ «Люсер», надала ОСОБА_2 квитанцію до прибуткового касового ордеру ПКВФ «Люсер» №41.

Після отримання від нього грошових коштів, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_1 , дізнавшись про різке збільшення ринкових цін на мазут М-100, дійшла переконання щодо неможливості виконання Договору доручення №1 від 01 липня 2004 року та у неї виник злочинний умисел, спрямований на привласнення чужого майна в особливо великому розмірі, а саме грошових коштів ОСОБА_2 , шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Для реалізації свого злочинного умислу, усвідомлюючи неможливість практичної реалізації своїх протиправних дій самотужки, а також задля створення уявної правомірності вчинення своїх злочинних дій, директор ПКВФ «Люсер» ОСОБА_1 вирішила залучити до вчинення даного злочину в якості співучасника злочину, а саме пособника, засновника ПКВФ «Люсер» ОСОБА_3 . В подальшому, ОСОБА_1 не оприбуткувала грошові кошти ОСОБА_2 до каси підприємства ПКВФ «Люсер», залишивши їх у своєму фізичному володінні. В цей же день, а саме 01 липня 2004 року, не повідомивши його про неможливість виконання Договору доручення №1 та про свої наміри щодо передачі його грошових коштів іншій особі, приховавши вказані наміри від останнього та без його дозволу, не маючи жодних законних підстав, уклала від імені ПКВФ «Люсер» з громадянином ОСОБА_3 . удаваний правочин, а саме - Договір зберігання №01-Х грошових коштів ОСОБА_2 нібито для відповідального зберігання, що не відповідає дійсності.

Протягом серпня - жовтня 2004 року йому частково повернуті грошові кошти на загальну суму 442000 грн. Сума неповернених коштів становить 517 040 грн.

У травні 2022 року у кримінальному провадженні, відомості щодо якого внесені в ЄРДР за № 0000327 від 23 лютого 2018 року ОСОБА_4 було пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та ОСОБА_3 пред`явлено обвинувачення за ч. 5 ст. 27, ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 382 КК України. Обвинувальним актом відносно ОСОБА_1 і ОСОБА_3 від 30 травня 2022 року також встановлено, що «…внаслідок протиправного розпорядження ОСОБА_1 . ....грошові кошти ОСОБА_2 увесь час, починаючи з 01 липня 2004 року знаходились у ОСОБА_3 , який їх переховував, не повертав і протиправно утримував» Обвинувачені ОСОБА_1 і ОСОБА_3 визнали вчинення інкримінованого їм злочину привласнення за скоєння якого своїми клопотаннями від 17 липня 2022 року просили звільнити їх від кримінальної відповідальності, а саме: ч.1 ст.44 КК України, згідно якої звільненню від кримінальної відповідальності підлягає лише «особа, яка вчинила кримінальне правопорушення». Обвинувачені також визнали законність і обґрунтованість обвинувального акту від 30 травня 2022 року та вимагали його не повертати прокурору і заперечували проти вимог ОСОБА_2 його повернути.

ОСОБА_1 визнанням обвинувального акту, визнала встановлений обвинувальним актом план злочину, факт його розроблення нею, єдиний умисел ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , свою безпосередню організацію злочину, протиправне розпорядження грошовими коштами ОСОБА_2 , співучасть у вчиненому злочині і також встановлене обвинувальним актом розроблення ОСОБА_1 плану злочину, яким передбачалось переховування і утримування грошових коштів ОСОБА_2 та їх обернення на сумісну користь у майбутньому. Тобто, ОСОБА_1 визнала вчинення дій, якими йому було унеможливлено протягом 18 років з 01 липня 2004 року здійснювати права володіння, користування і розпорядження своїми грошовими коштами у розмірі 516970,81 грн. Вчиненими діями ОСОБА_1 спричинено та заподіяно йому шкоду і збитки, тому, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18 жовтня 2022 року, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516970,81 грн., інфляційні втрати та 3% річних у розмірі 4423176,86 грн., упущену вигоду у розмірі 7136375,31 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000000 грн.; зазначити обов`язок і право стягнення 1949289,13 грн. з ОСОБА_1 у відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_3 , з якого зазначену суму збитків і шкоди стягнуто рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року; зазначити обов`язок і право стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 516970,81 грн. солідарним з ОСОБА_3 , з якого зазначені грошові кошти витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516970,81 грн., які стягувати солідарно з ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №0417/2-154/11 від 20 червня 2011 року. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні втрати в розмірі 4509222, 61 грн. та 3% річних у розмірі 299837,90 грн., упущену вигоду у розмірі 8592560,55 грн. та моральну шкоду у розмірі 3000000 грн. В частині зазначити обов`язок і право стягнення 1949289,13 грн. з ОСОБА_1 у відшкодування спричинених інфляційних витрат, упущеної вигоди і моральної шкоди солідарним з ОСОБА_3 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по справі в розмірі 14493,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд фактично змінив рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року, яким винним було визнано лише ОСОБА_5 . Суд залишив без уваги те, що позивачем пропущено строк позовної давності та за наявності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляції її стягнення слід здійснити за період з 12 вересня 2019 року по 12 вересня 2022 року. Упущена вигода недоведена. Моральна шкода у розмірі 3 000 000 грн. є необґрунтованою.

Позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Зосименко С.Г. надали відзиви на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказують про цілковиту доведеність заявлених позовних вимог та надуманість доводів апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду у повній мірі не відповідає з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11, в якому усунуто описку ухвалою суду від12 листопада 2019 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витребування майна, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 516970,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1992286,09 грн., у тому числі 1088771,77 грн. спричинених збитків, 853514,32 грн. суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Рішення набрало чинності 30 червня 2011 року.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_2 , як довірителем 01 липня 2004 року передано по договору доручення №1 до каси повіреного ПКВФ «Люсер» 959040 грн для придбання мазуту М-100, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру ПКФР «Люсер» №41. Вказані гроші, в цей же день згідно договору зберігання №1 від 01 липня 2004 року були передані ОСОБА_3 . В подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки по договору доручення не виконала і грошові кошти, передані ОСОБА_2 , в повному обсязі не повернула, чим ПКВФ «Люсер» протиправно розпорядилась грошовими коштами ОСОБА_2 проти його волі.

Окремою ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 листопада 2010 року встановлено, що передача зазначених коштів здійснювалася таємно від позивача, проти його волі і у супереч умовам зазначеного договору.

ОСОБА_3 незаконно заволодів грошовими коштами ОСОБА_2 внаслідок протиправного розпорядженнями ними ОСОБА_1 на час передання вказаних коштів директором ПКВФ була ОСОБА_1 , а власником, комерційним директором і засновником був ОСОБА_3 01 лютого 2005 року ОСОБА_1 звільнилась і ОСОБА_3 став директором, єдиною посадовою особою і працівником. Розпорядившись, шляхом передачі ОСОБА_1 у незаконне володіння ОСОБА_3 , коштами ОСОБА_2 незаконно набуто і незаконно реалізовано майнові права ОСОБА_2 , що підтверджується договором доручення, відповідно якому ОСОБА_2 нікому не передавалось прав володіння і розпорядження на довірені ним кошти для інших цілей у визначний строк.

Невідповідність договору зберігання визначеному ним предмету та фіктивність характеру зберігання коштів ОСОБА_2 підтверджено їх володіння ОСОБА_3 в той час як вказаного договору зберігання взагалі не існувало після припинення строку його дії ще у 2007 році.

30 січня 2006 року рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м, Дніпропетровська присуджено стягнути на користь ОСОБА_2 517040 грн. За результатами виконавчого провадження на користь позивача фактично стягнуто 669,90 грн., залишок заборгованості складає 516 970, 81 грн. ОСОБА_3 , приховуючи кошти довірителя ОСОБА_2 , заздалегідь унеможливлював їх стягнення за можливим рішенням суду про задоволення позову останнього.

Господарським судом Дніпропетровської області 27 липня 2006 року ПКВФ «Люсер» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

Постановою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2007 року по справі №7-45/2006 встановлено, що рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2006 року використано для створення кредиторських вимог ОСОБА_2 для фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» з метою навмисного невиконання вказаного рішення.

Слідчим по ОВС ПМ ДПА в Дніпропетровській області від 08 лютого 2007 року щодо фіктивного банкрутства ПКВФ «Люсер» порушено кримінальну справу №99076305 за ознаками злочину, передбаченого ст.218 КК України. 25 травня 2007 року ОСОБА_3 повністю визнав себе винним в скоєні злочину.

Слідчим з особливо важливих справ ПМ ДПА в Дніпропетровській області постановою від 08 лютого 2007 року встановлено, що отримані ПКВФ «Люсер» 01 липня 2004 року від ОСОБА_2 959040 грн, в цей же день згідно договору збереження №01 від 01 липня 2004 року були передані на збереження ОСОБА_3 . В подальшому ПКВФ «Люсер» обов`язки по договору доручення не виконало і грошові кошти, передані ОСОБА_2 , в повному обсязі не повернула.

Вищий господарський суд України своєю постановою від 30 вересня 2009 року встановив, що справу щодо банкрутства ПКВФ «Люсер» (її подальше провадження у т.ч. здійснення ліквідації фірми) порушено незаконно, оскільки вона не підлягає розгляду в господарських судах України в ній помилково допущено подальший хід провадження.

Приховуванням 516970,81 грн., належних ОСОБА_2 , у незаконному володіння ОСОБА_3 , зазначені кошти привласнено майже на 7 років.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 30 травня 2022 року у кримінальному провадженні №0000327 від 23 лютого 2018 року ОСОБА_1 обвинувачено в привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за ч.5 ст.191 КК України і службовому підробленні за ч.1 ст.366 КК України, а ОСОБА_3 в пособництві у привласненні чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчиненому за попередньою змовою групою осіб, в особливо великому розмірі за ч.5 ст.27, ч.5 ст.191 КК України і умисному невиконанні рішення суду за ч.3 ст.382 КК України.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року у справі №199/2784/22 (провадження №1-кп/199/248/22) кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена ч.5 ст. 191, ч.1 ст. 366 КК України, - закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, та ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Відмовлено у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_3 про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, відповідальність за який передбачена ч.5 ст. 27 ч.5 ст. 191 КК України.

Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення залишено без розгляду.

Судом встановлено, що як слідує зі змісту обвинувального акту ОСОБА_1 інкриміновано вчинення особливо тяжкого злочину за ч.5 ст. 191 КК України та кримінального проступку за ч.1 ст. 366 КК України. Тому, оскільки після вчинення ОСОБА_1 інкримінованих кримінальних правопорушень, у тому числі і особливо тяжкого злочину минуло 15 років, перебіг давності відносно неї не переривався і не зупинявся, то клопотання захисника ОСОБА_8 підлягає задоволенню, а кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за ч.5 ст. 191 та за ч.1 ст. 366 КК України - підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України. ОСОБА_1 підлягає звільненню від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача право на даний позов з вимогою про відшкодування шкоди і збитків виникло з постановлення ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності і закриття провадження у справі, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача матеріальної шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516970,81 грн., які слід стягувати солідарно з ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі №0417/2-154/11 від 20 червня 2011 року. Також суд вважав обґрунтованими вимоги про стягнення з відповідачки трьох процентів річних та інфляційних збитків відповідно до наданого позивачем розрахунку за весь заявлений період з 01 липня 2004 року по 14 листопада 2023 року та стягнення трьох відсотків річних у сумі 299837,90 грн та інфляційних втрат у сумі 4509222,61 грн. Також суд дійшов висновку про стягнення з відповідачки упущеної вигоди в розмірі 8592560,55 грн та моральної шкоди у розмірі 3000000 грн.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, у зв`язку з наступним.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування у повному обсязі. До збитків відносяться витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Постановою Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 753/7281/15-ц встановлено, що законодавство у деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня 1992 року роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 1192 ЦПК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

При цьому, частиною третьою вказаної статті передбачено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Главою 13 «Речі. Майно» ЦК України передбачено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

У цій же Главі ЦК України міститься норма статті 192 «Гроші (грошові кошти)», частиною першою якої передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).

Вказане свідчить, що гроші (грошові кошти) є різновидом майна.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 5 липня 2017 року № 6 - 1032 цс17.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом ? моральною шкодою.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), серед іншого, вказала, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Позов про відшкодування (компенсацію) шкоди завданої кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням може бути подано до суду першої інстанції в порядку цивільного судочинства, якщо особа не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, або її цивільний позов у кримінальному провадженні залишено без розгляду.

Відмова у позові в порядку кримінального судочинства позбавляє цивільного позивача права пред`являти той же позов у цивільному провадженні.

Право пред`явити позов у порядку цивільного судочинства має особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, а також особа, цивільний позов якої залишено без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач звернувшись із позовом в цій справі вказав, що 01 липня 2004 року між ним та ОСОБА_1 , яка обіймала посаду директора ПКВФ «Люсер» було укладено Договір доручення № 1, про закупівлю пічного мазуту марки М-100 у кількості 1776 т, на суму не більше 959040 грн. В той же день ним надано Доручення (яке є додатком №1 до Договору доручення №1 від 01 липня 2004 року) Повіреному - ПКВФ «Люсер», в особі директора Воскобойнікової Л.М. Також, в той же день, ним видано довіреність, відповідно до якої, він уповноважив ПКВФ «Люсер», в особі директора ОСОБА_1 , представляти його інтереси, укладати угоди від його імені з третьою особою, підписувати договори та протоколи, отримувати товари, отримувати та подавати документи, подавати заяви та клопотання. Далі, в той же день, а саме 01 липня 2004 року, він перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , діючи як довіритель за Договором доручення № 1 від 01 липня 2004 року, з метою виконання власних зобов`язань за даним договором, передав директору ПКВФ «Люсер» ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 995040 грн. Протягом серпня - жовтня 2004 року йому частково повернені грошові кошти на загальну суму 442000 грн. Сума неповернених коштів становить 517040 грн.

В той же час, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, витребування майна, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Витребувано з незаконного володіння та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 516970,81 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1992286,09 грн, у тому числі 1088771,77 грн спричинених збитків, 853514,32 грн суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних та 50000 грн у відшкодування моральної шкоди. У задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено. Рішення набрало чинності 30 червня 2011 року.

Право на звернення за судовим захистом тісно пов`язане із суб`єктивним матеріальним правом, яке підлягає захисту. Порушення матеріального суб`єктивного права заінтересованої особи спричиняє виникнення у неї права на позов.

Засобом реалізації такого права є звернення заінтересованої особи з позовом до суду, який у передбаченому законом порядку розглядає вимогу позивача і дає відповідь у вигляді судового рішення.

Право на позов це єдине матеріальне і цивільно-процесуальне поняття, яке має матеріальний зміст і процесуальну форму. В цивільному процесуальному праві не може бути самостійного права на звернення до суду, відокремленого від права на позов у матеріальному розумінні.

І навпаки, матеріальне право не може існувати без притаманної йому можливості бути реалізованим у примусовому порядку. Єдність матеріально-правового змісту права на позов і його процесуальної форми визначається тим, що право на позов це право на відновлення порушеного права в певній, встановленій законом, процесуальній формі, у визначеному процесуальному порядку, яким забезпечується об`єктивність і реальність захисту.

Таким чином, передавши грошові кошти у 2004 році саме ОСОБА_1 , позивач ОСОБА_2 на власний розсуд звернувся із позовом про їх повернення та стягнення відповідних збитків саме до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 .

Тобто позивач вже скористався своїм правом на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначивши відповідачем саме ОСОБА_3 та зазначений позов вирішений і ухвалено рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 27 вересня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

Ж.І. Максюта