Справа № 462/2139/23
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 вересня 2024 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого - судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретарів судового засідання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

позивача ОСОБА_5

представника позивача ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_7

законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_8

представника відповідача

та законного представника малолітнього відповідача ОСОБА_9

представників третіх осіб ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , треті особи - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки і піклування, Львівська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, і зустрічним позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_12 до ОСОБА_5 , треті особи - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, Львівська міська рада, про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення,

встановив:

ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» в березні 2023 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_7 та ОСОБА_12 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою і основним квартиронаймачем, на підставі ордеру №4037 від 20.01.1982 року, була його бабуся - ОСОБА_13 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті бабусі він дізнався, що в даній квартирі, де він зареєстрований та проживає, також зареєстровані відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_12 . Зазначив, що оплату комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 здійснює він та його дружина ОСОБА_14 , натомість відповідачі жодних дій щодо збереження житла та оплати комунальних послуг протягом багатьох років не вчиняли. Відповідач ОСОБА_7 добровільно виселився з вказаної квартири, а його малолітня донька - ОСОБА_12 взагалі не проживала у даній квартири, оскільки фактично проживала зі своїми батьками за зареєстрованим місцем проживання матері, що за адресою: АДРЕСА_3 . Вважає, що відповідачі безперечно втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим просить позов задовольнити.

Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 03.04.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачам встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

27.04.2023 року на адресу суду від представника законного представника малолітнього відповідача - ОСОБА_9 надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що власником квартири АДРЕСА_1 , а тому позивач ОСОБА_5 не є належним позивачем у даній справі. Він на рівні з іншими особами, які зареєстровані у даному приміщенні, є членом сім`ї головного квартиронаймача ОСОБА_13 . Зазначила, що відповідач ОСОБА_7 являється рідним дядьком позивача і у вказаній квартирі зареєстрований з дати свого народження - ІНФОРМАЦІЯ_2 , а малолітня відповідач ОСОБА_12 , з дозволу головного квартиронаймача ОСОБА_13 , була зареєстрована у квартирі в 2015 році. Щодо наданої виписки по картці про сплату комунальних послуг та інтернету, вказала, що даний документ не може підтвердити, що ОСОБА_15 оплачує комунальні платежі за адресою оскаржуваного приміщення, оскільки в даній виписці вказано, що така зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . Також вказує, що висновки позивача про те, що за вказаною адресою відповідачі добровільно не проживають, що свідчить про втрату інтересу до цього житла, є хибними, оскільки, у зв`язку з напруженими відносинами між членами сім`ї та недостатністю жилої площі на всіх членів сім`ї, відповідачі не мали можливості повноцінно користуватися даним приміщенням. У зв`язку з наведеним, просить відмовити у задоволенні позову.

У поданій 30.05.2023 року відповіді на відзив позивач вказує, зокрема, на те, що він мав право звертатися із даним позовом, оскільки члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, набувають нарівні з наймачем усі права і обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення, тобто член сім`ї наймача має такі самі права, як і сам наймач жилого приміщення. Також зазначив, що ОСОБА_15 є його дружиною і на момент звернення до суду з даним позовом вона ще не змінила своє дівоче прізвище, тому у виписці по оплаті комунальних послуг вказано прізвище « ОСОБА_16 ».

Представник законного представника малолітнього відповідача - ОСОБА_9 08.06.2023 року подала до суду заперечення, у якому зазначила, що між членами сім`ї ОСОБА_17 не укладено порядку користування квартирою АДРЕСА_1 . Позивач, в порушення вимог ст.65 ЖК Української РСР, вселив свою дружину без згоди відповідачів, і та в свою чергу займає квадратні метри, які належать відповідачам.

23.06.2023 року надійшла зустрічна позовна заява, в якій ОСОБА_7 та ОСОБА_12 просять усунути перешкоди у здійсненні їх права користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом їх вселення у зазначену квартиру, зобов`язавши ОСОБА_5 видати ключі від квартири ОСОБА_7 та законному представнику ОСОБА_12 - ОСОБА_8 .

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_12 посилаються на те, що після смерті основного квартиронаймача ОСОБА_7 та його малолітня донька ОСОБА_12 позбавлені можливості доступу до квартири АДРЕСА_1 , оскільки ОСОБА_5 чинить перешкоди та не дає ключі від вказаної квартири. Законний представник ОСОБА_12 - ОСОБА_8 звернулася до Залізничної районної адміністрації ЛМР із заявою про вжиття заходів щодо надання доступу до вказаного житлового приміщення, оскільки ОСОБА_7 із донькою мають рівні права на проживання і користування квартирою на АДРЕСА_5 . Крім того, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до ЛКП «Левандівка» із заявою для підтвердження відсутності доступу до квартири АДРЕСА_1 , про що отримали відповідний акт від 07.06.2023 року. За таких обставин ОСОБА_7 звернувся із заявою до поліції, в якій зазначив про відсутність доступу до вказаного приміщення, в якому знаходяться його особисті речі та документи. Вказують, що квартира АДРЕСА_1 їм необхідна для постійного проживання, оскільки у дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8 не достатньо жилової площі для проживання сім?єю. Квартира АДРЕСА_6 , в якій вони на даний час проживають, є меншою, має менше кімнат, та з більшою кількістю зареєстрованих осіб, ніж квартира АДРЕСА_1 . Щодо дружини ОСОБА_5 - ОСОБА_18 , то така вселилася у квартиру АДРЕСА_1 всупереч вимог законодавства без згоди усіх зареєстрованих у цій квартирі осіб, зокрема, ОСОБА_5 та законний представник ОСОБА_12 - ОСОБА_8 своєї згоди на це вселення не давали. Вважають, що для поновлення їх порушених прав необхідно зобов`язати ОСОБА_5 усунути перешкоди в доступі і користуванні квартирою, а також надати ключі від квартири ОСОБА_7 та законному представнику ОСОБА_12 - ОСОБА_8 .

Ухвалою суду від 26.10.2023 року зустрічний позов прийнято до провадження та об`єднано в одне провадження із первісним.

14.11.2023 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 26.02.2024 року позивач ОСОБА_5 позов підтримав, посилаючись на мотиви такого, та доповнив, що він в квартирі АДРЕСА_1 проживає з 1998 року, і з цього часу ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у даній квартирі не проживали. Інколи ОСОБА_7 заходив на 5 хв. до своєї матері - ОСОБА_13 , щоб її провідати, однак у догляді за нею йому не допомагав. Останніх 8 місяців перед смертю ОСОБА_13 була лежачою і потребувала стороннього догляду. Цей догляд їй забезпечували ОСОБА_5 , його дружина - ОСОБА_18 , донька померлої - ОСОБА_19 . Перед смертю ОСОБА_13 він з дружиною пропонували їй, щоб до неї приходив ОСОБА_7 і допомагав їм у догляді за нею, однак ОСОБА_13 не хотіла, щоб її син допомагав її доглядати, оскільки вона йому не довіряла. Зазначив, що ОСОБА_7 , до подання даного позову, жодного разу не озвучував, що йому чиняться будь-які перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , і що він хоче в таку вселитися. Крім того, в березні 2022 року, коли він перебував у відрядженні у м.Києві, то надавав ключі від даної квартири ОСОБА_7 , щоб такий міг приходити і робити ін?єкції ОСОБА_13 . Через два тижні після цього ОСОБА_7 повернув ключі та жодних претензій до нього не висував. У даній квартирі жодних особистих речей ОСОБА_7 та ОСОБА_12 немає.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити, а проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_20 заперечила, зазначаючи про безпідставність такого.

Відповідач ОСОБА_7 та його представник проти позову ОСОБА_5 заперечили, з підстав, наведених у відзиві, а зустрічний позов підтримали і просять такий задовольнити.

Законний представник малолітнього відповідача ОСОБА_12 - ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що в 2015 році вона вийшла заміж за відповідача ОСОБА_7 , і в 2016 році у них народився син ОСОБА_21 . З 03.12.2015 року їхня сім?я стала проживати у квартирі АДРЕСА_6 , оскільки батько ОСОБА_8 хворів і за ним потрібно було доглядати, а також в даній квартирі на той час було більше місце для проживання. Однак, у квартиру АДРЕСА_1 вони приходили майже кожного дня. Після смерті сестри ОСОБА_7 помирає його батько, але оскільки у них не було необхідності йти жити у квартиру АДРЕСА_2 , то вони продовжували проживати у квартирі АДРЕСА_7 . До 2022 року у них не було необхідності вселятися у квартиру АДРЕСА_2 , однак станом на даний час така необхідність з?явилася. У зв?язку з чим, в 2023 році ОСОБА_7 написав заяви в поліцію та ЛКП «Левандівка» про те, що не може потрапити у квартиру АДРЕСА_1 , про що було складено відповідні акти. Також зазначила, що у квартирі АДРЕСА_2 з 2015 року знаходяться особисті речі та документи ОСОБА_7 , які він не може забрати, оскільки йому чиняться перешкоди зі сторони ОСОБА_5 .

Представник третьої особи - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки та піклування, - ОСОБА_11 у судовому засіданні зазначила, що вважає за недоцільне визнання малолітньої ОСОБА_12 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , оскільки таке порушуватиме її майнові права, зважаючи також на те, що малолітня зареєстрована у АДРЕСА_1 , яка перебуває у комунальній власності та у випадку втрати нею права користування таким нерухомим майном та зняття її з реєстрації за вказаною адресою буде позбавлена свого права на участь у приватизації зазначеного помешкання, що у свою чергу потягне за собою звуження її майнових прав. Просила у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити, а зустрічний позов задовольнити.

Представник третьої особи - Львівської міської ради - Попович Я.Д. в судовому засіданні проти позову ОСОБА_5 заперечив, а зустрічний позов підтримав.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення представників третіх осіб, показання свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 та ОСОБА_19 , дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19-23) є неприватизованою, належить до комунальної власності, в такій зареєстровані позивач ОСОБА_5 , відповідачі ОСОБА_7 , ОСОБА_12 , а також ОСОБА_25 , що підтверджується довідкою з місця проживання ЛКП «Левандівка» №493 від 12.06.2023 року (т.2, а.с.13а).

Дана квартира була надана ОСОБА_13 згідно рішення виконкому Залізничної районної ради народних депутатів м.Львова №32 від 12.01.1982 року, вона була основним квартиронаймачем квартири, що підтверджується ордером №4037 від 20.01.1982 року (т.1, а.с.18).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 16.12.2022 року ОСОБА_17 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) внесено відповідний актовий запис №7739 (т.1, а.с.16).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

У ч.3 ст.71 ЖК України наведено випадки, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Слід зазначити, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщення понад шість місяців та поважність причин такої відсутності.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні понад зазначені у статті 71 ЖК України строки.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов?язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. The U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім?ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров?я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Актами ЛКП «Левандівка» №45 від 06.02.2020 року, №5 від 09.01.2023 року, №12 від 20.01.2023 року, №50 від 15.03.2023 року (т.1, а.с.12, 13, 14, 15) підтверджується, що з 2015 року відповідачі у квартирі АДРЕСА_1 не проживають.

Вказані акти складені на підставі наданих відомостей мешканцями будинку АДРЕСА_8 , а саме: ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 .

Крім того, в судовому засіданні свідки ОСОБА_22 , ОСОБА_24 та ОСОБА_19 підтвердили, що після одруження в 2015 році ОСОБА_7 пішов проживати до своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 , що також в судовому засіданні підтвердила ОСОБА_8 .

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 надала покази, що з 2017 року як цивільна дружина ОСОБА_5 проживає у квартирі АДРЕСА_1 , і з цього часу вона разом із ОСОБА_5 оплачує комунальні послуги за вказану квартиру, що підтверджується випискою по картці від 20.12.2022 року (т.1, а.с.36-48).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 підтвердила вказані обставини, а також зазначила, що її мати - ОСОБА_13 за життя зверталася із заявою до ЛКП «Левандівки», щоб вони склали акт про те, що ОСОБА_7 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки мала намір визнати його таким, що втратив право користування житлом і оформити субсидію.

Показаннями названих свідків також підтверджуються ті обставини, які зазначені позивачем, що ОСОБА_7 втратив правовий зв`язок із квартирою на АДРЕСА_5 , не проживаючи в такій протягом більше восьми років, дана квартира не є його житлом, там взагалі немає його речей, а лише інколи він навідувався в таку квартиру до своєї матері ОСОБА_13 , як і його донька - ОСОБА_12 до своєї бабусі.

Таким чином, позивачем доведено належними і допустимими доказами наявність обставин, які дають підстави для висновку, що відповідачі протягом тривалого часу - більше восьми років не проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

При цьому, судом в ході розгляду цивільної справи не встановлено поважності причин відсутності ОСОБА_7 та ОСОБА_12 понад шість місяців в квартирі за місцем реєстрації.

Враховуючи наведене правове регулювання та правові висновки Верховного Суду, беручи до уваги встановлені обставини справи, cуд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , є підставною та підлягає до задоволення.

Разом з тим, вимога про визнання ОСОБА_12 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 , не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров?я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі №755/16152/16-ц.

Станом на день звернення до суду, ОСОБА_12 не досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак є малолітньою дитиною у розмінні ч.2 ст.6 СК України, а факт не проживання дитини в квартирі, а також те, що її матір має інше житло не може бути безумовною підставою для визнання ОСОБА_12 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що вимога позивача про визнання такою, що втратила право користування житлом малолітньої ОСОБА_12 до задоволення не підлягає.

Щодо позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , то такі задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Згідно акта ЛКП «Левандівка» №159 від 16.06.2023 року, складених на підставі наданих відомостей мешканцями будинку АДРЕСА_8 , а саме: ОСОБА_29 , ОСОБА_23 та ОСОБА_30 , у квартирі АДРЕСА_1 на даний час не проживає ОСОБА_25 , а проживає без реєстрації ОСОБА_18 (т.2, а.с.55)

При цьому, суд не приймає до уваги вказаний акт, оскільки такий не містить відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема не містять інформації про період не проживання ОСОБА_25 , а також даних, з якого часу проживає ОСОБА_18 .

Більше того, у вказаному акті відсутні підписи сусідів, зі слів яких такий складений.

В свою чергу, слід зазначити, що покази свідків не є та не можуть бути беззаперечними доказами, на яких могло б ґрунтуватися рішення суду, оскільки свідки у відповідній квартирі не проживали та не проживають, відтак обставини щодо не проживання у такій ОСОБА_25 чи проживання ОСОБА_18 , їм відомі лише зі слів відповідача ОСОБА_7 .

Крім того, свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні дала показання, що жодного акта щодо не проживання ОСОБА_25 чи проживання ОСОБА_18 вона не підписувала.

Також судом встановлено, що 23.05.2023 року ОСОБА_7 звернувся до ВП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області із заявою, в якій просив вжити заходів до його племінника - ОСОБА_5 , який не пускає його в квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала його покійній матері (т.2, а.с.69)

Згідно листа ОСОБА_8 від 27.04.2023 року, адресованого Залізничній районній адміністрації Львівської міської ради, ОСОБА_8 , як законний представник малолітньої ОСОБА_12 , просить вжити заходів щодо надання доступу до житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_5 (т.2, а.с.31)

Відповідно до акта ЛКП «Левандівка» №151 від 07.06.2023 року комісія в складі майстрів з експлуатації житлового фонду ЛКП «Левандівка» ОСОБА_31 , ОСОБА_32 , ОСОБА_33 , за результатами розгляду звернення ОСОБА_8 склали акт про те, що 26.05.2023 року, 01.06.2023 року, 07.06.2023 року в період часу з 08.00 год. до 08.30 год. заявниця в присутності членів комісії дзвонила та стукала в двері квартири АДРЕСА_1 з наміром зайти, однак двері в квартиру ніхто не відчинив. Чи були мешканці квартири в цей час вдома не встановлено (т.2, а.с.56).

При цьому, як встановлено під час розгляду справи, відповідач ОСОБА_7 до 2022 року не намагався вселитися до квартири АДРЕСА_2 та жодних перешкод у користуванні даною квартирою йому не чинилися, що також підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_24 , ОСОБА_19 та законний представник відповідача ОСОБА_12 - ОСОБА_8 .

Відповідно до частини першої ст.4 ЦПК України, частини першої ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з наведеного, та враховуючи, що відповідачем ОСОБА_7 , усупереч вимог статей 12, 81 ЦПК України, не надано жодного доказу на підтвердження обставин того, що ОСОБА_5 чинив перешкоди відповідачам у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , до звернення позивача до суду з даним позовом, а також те, що судом задоволено позовну вимогу в частині визнання ОСОБА_7 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 ,суд дійшов висновку, що в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_12 слід відмовити за безпідставністю.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки, позовні вимоги позивача судом задоволено частково, то з відповідача ОСОБА_7 підлягає стягненню на користь позивача 536,80 грн. судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову.

З огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, враховуючи, що в задоволенні зустрічного позову відмовлено, то сплачений відповідачем судовий збір у розмірі 1073,60 грн. відшкодуванню не підлягає.

Керуючись ст.10, 12, 13, 81, 89, 141, 258, 263-265, 268ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 , ОСОБА_12 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні інших вимог первісного позову ОСОБА_5 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 та ОСОБА_12 до ОСОБА_5 , треті особи - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, Львівська міська рада, про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 536,80 грн. понесених судових витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складений 26.09.2024 року.

Суддя (підпис)

Згідно з оригіналом.

Суддя: С.Ю. Колодяжний