Справа № 182/948/23
Провадження № 2/0182/1257/2024
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.04.2024 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Рунчевої О.В., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Усачов Олександр Леонідович до Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу в частині звільнення та поновлення на посаді, -

В С Т А Н О В И В:

02.03.2023 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до Нікопольськогоміськрайонного суду Дніпропетровськоїобласті з данимпозовом, мотивуючийогонаступним.

ОСОБА_1 працювала в Комунальному підприємстві «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради (далі КП «НВУВКГ» НМР) на посаді провідного фахівця (по роботі зі зверненнями абонентів) з 13.05.2010 року.

24.02.2022 року російська федерація здійснила повномасштабне вторгнення на територію України після чого ситуація у місті Нікополь стала вкрай небезпечною, що призвело до внесення його до переліку територіальних громад, які розташовані в районі воєнних дій. З причини вищезазначеного воєнного вторгнення 11.04.2022 року позивач, з метою збереження свого життя, була вимушена покинути м. Нікополь та виїхала до безпечного місця проживання, про що, письмово повідомила відповідача, написавши заяву про відпустку.

Після виїзду з м. Нікополь, позивач щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця та дистанційно виконувала окремі виробничі завдання, маючи бажання і наміри скоріш повернуся додому та виконувати обов`язки на своєму робочому місці. Вказаний факт можуть підтвердити свідки - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Проте, наприкінці січня 2023 року, взявши до уваги те, що міський голова Нікополя постійно закликає мешканців міста евакуюватися, ОСОБА_1 зрозуміла, що повернутися додому у неї немає можливості через ризики для життя та гуманітарну ситуацію у м. Нікополь, що пов`язані з активними військовими діями та їхніми наслідками. Тому, 02.02.2023 року о 8 годині 40 хвилин позивач з її особистої електронної пошти на дві електронні пошти відповідача, а саме: електронну пошту приймальні та головну електронну пошту підприємства відправила заяву на надання відпустки, копію довідки ВПО та пояснення причин відсутності на роботі із накладенням власного електронного цифрового підпису.

02.02.2023 року, о 8 годині 45 хвилин позивач зателефонувала начальнику відділу комп`ютерно-програмного забезпечення КП «НВУВКГ» НМР Тюлькіну Д.В. та попросила звернути увагу на зазначенні документи для оперативної передачі їх відповідачу. Вказаний факт може підтвердити свідок ОСОБА_7 . Того ж дня о 16 годині 53 хвилини на мессенджер «Вайбер», який зареєстрований як номер телефону позивача, з офіційного номеру телефону приймальні відповідача надійшло фото наказу КП «НВУВКГ» НМР від 02.02.2023 року №7 «Про звільнення ОСОБА_1 ». Зокрема, даним наказом позивача було звільнено з 02.02.2023 року в зв`язку з відсутністю на роботі та відсутністю інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль згідно п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Начальника відділу кадрів Ткачову Марину зобов`язали повідомити ОСОБА_1 про існування перед підприємством боргу минулого періоду (виплачений аванс 2022 року) в розмірі 582 грн. 07 коп., та про необхідність погашення заборгованості в найкоротший період. Підставою вищезазначеного наказу були акти від 29.07.22 року, 31.08.22 року, 30.09.22 року, 31.10.22 року, 30.11.22 року, 30.12.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року, а також доповідні записки від 29.07.22 року, 31.08.22 року, 30.09.22 року, 31.10.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року, службова записка від 02.02.23 року.

Позивач за період з квітня 2022 року по 02.02.2023 року письмового або усного звернення відповідача щодо причин її відсутності на робочому місці не отримувала. Ні адміністрація підприємства, ні відділ кадрів, ні юридичний відділ, ні профком не виявляли ніякої реакції відносно відсутності ОСОБА_1 на робочому місці так як фактично була відсутня в цьому необхідність. Відповідач та позивач після її виходу у відпустку зв`язок не втрачали, місце знаходження та причини її відсутності на робочому місці були відомі всім. Відповідач весь цей час володів інформацією про причини відсутності позивача на робочому місці. Крім того, ОСОБА_1 в день звільнення в письмовій формі повідомила КП «НВУВКГ» НМР про причини неявки на роботу, але відповідач проігнорував даний факт. З цих підстав, ОСОБА_1 вважає наказ про своє звільнення незаконним та просить скасувати його в частині звільнення ОСОБА_1 та поновити її на посаді провідного фахівця по роботі зі зверненнями абонентів КП «НВУВКГ» НМР.

29.03.2023 року ухвалою суду про відкриття провадження у справі позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву (а.с. 22-23).

Відповідач повідомлявся про розгляд справи належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення йому ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками (а.с. 33).

Третя особа повідомлялась про розгляд справи належнимчином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення ОСОБА_2 ухвали про відкриття провадження та копії позову з додатками (а.с. 26).

Розгляд справи відбувся без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України.

23.05.2024 року від представника відповідача ОСОБА_8 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого КП «НВУВКГ» НМР просить відмовити позивачу в позові з наступних підстав.

Дійсно, ОСОБА_1 працювала у КП «НВУВКГ» НМР з 14.01.2000 року на посаді помічника начальника управління. 18.05.2010 року наказом №45/1-к від 18.05.2010 року вона була переведена на посаду провідного фахівця по роботі із зверненням абонентів. Відповідно до п 1.3 посадової інструкції провідного фахівця та п. 1.5 положення «Про службу економіки та управління персоналом» ОСОБА_1 підпорядковувалась безпосередньо начальнику служби економіки та управління персоналом та функціонально начальнику управління.

Згідно довідки КП «НВУВКГ» від 25.04.2023 року посада начальника служби економіки та управління персоналом вакантна з 01.01.2022 року. Таким чином, з 01.01.2022 року та по день звільнення ОСОБА_1 підпорядковувалась безпосередньо начальнику КП «НВУВКГ» НМР ОСОБА_2 .

За заявою позивача про надання частини щорічної відпустки за згодою сторін від 30.03.2022 року їй була надана відпустка з 04.04.2022 року по 20.04.2022 року. При цьому заява не містила повідомлення про виїзд позивача з м. Нікополь з метою збереження життя. Після закінчення частини щорічної відпустки позивач до роботи не стала, наказ про дистанційну роботу провідного фахівця ОСОБА_1 КП «НВУВКГ» НМР не видавався. За період з 21.04.2022 року по 02.02.2023 року начальником КП «НВУВКГ» НМР, як безпосереднім керівником позивача, ОСОБА_1 не надавалися вказівки по виконанню окремих виробничих завдань онлайн, заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідач вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, позивач не надала жодного належного доказу про те, що вона щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця та дистанційно виконувала окремі виробничі завдання. В цей період від ОСОБА_1 не надходило жодного повідомлення про причини відсутності на робочому місці чи заяви про надання відпустки, передбачених чинним законодавством України. Тобто, перебуваючи поза межами робочого місця, позивач не вжила заходів щодо попередження керівництва про зміну свого стану, місцезнаходження, так і щодо організації роботи довіреної їй ланки підприємства, не підтримувала постійний контакт з колегами та своїм безпосереднім керівником, не забезпечувала організацію робочого процесу, за який вона відповідальна.

Відсутність ОСОБА_1 на робочому місці з 21.04.2022 року підтверджується актами, складеними 29.07.22 року, 31.08.22 року. 30.09.22 року, 31.10.22 року, 30.11.22 року, 30.12.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року та доповідними записками, складеними 29.07.22 року, 31.08.22 року, 30.09.22 року, 31.10.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року. Факт відсутності на робочому місці позивачем не заперечується.

Відповідач додатково зазначає, що у КП «НВУВКГ» НМР була відсутня інформація про причини відсутності позивача на роботі, не було відоме її фактичне місце перебування. Даний факт підтверджується тим, що в табелі відпрацьованого часу щодо позивача проставлялась відмітка НЗ, тобто неявка з нез`ясованих причин, відповідно до наказу державного комітету статистики від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці».

До того ж, КП «НВУВКГ» НМР зазначають, що доданий до позовної заяви скріншот та посилання позивачки на те, що вона 02.02.2023 року направила відповідачу заяву про надання відпустки, копію довідки ВПО та пояснення причин відсутності на роботі із накладенням власного електронного підпису, не є належним доказом, оскільки, згідно з практикою Верховного Суду, зокрема постанова від 19.01.2022 року по справі №202/2965/21, роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень ч.1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документа.

До того ж, надання позивачем пояснення причини відсутності на роботі лише 02.02.2023 року суперечить твердженню ОСОБА_1 , що вона щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця та дистанційно виконувала окремі виробничі завдання, та підтверджує факт відсутності у КП «НВУВКГ» НМР інформації про причини відсутності позивача на робочому місці.

Таким чином, вважають, що звільнення ОСОБА_1 провели у відповідності до вимог п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та просять відмовити позивачу в позову в повному обсязі.

23.05.2023 року на адресу суду додатково надійшли письмові пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_2 , згідно яких він підтримує позицію відповідача щодо позовних вимог та додатково пояснює наступне.

Він займає посаду начальника КП «НВУВКГ» НМР та був безпосереднім керівником ОСОБА_1 Повідомляє, що після закінчення щорічної відпустки, позивач до роботи не стала, повідомлень про неможливість продовжувати роботу у зв`язку з воєнним станом, про виїзд за межі міста чи з країни, про бажання працювати дистанційно йому від позивача не надходило ані телефоном, ані іншими засобами зв`язку, в т.ч. і електронною поштою. Ним, як безпосереднім керівником ОСОБА_1 , не надавались вказівки по виконанню окремих робочих завдань онлайн, заробітна плата позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

ОСОБА_2 додатково зазначає, що КП «НВУВКГ» НМР поважає право працівників на збереження свого життя та здоров`я в умовах воєнного стану і при звільненні працівників із заявами про надання відпусток, передбачених чинним законодавством України, та повідомленням про причини відсутності на робочому місці, діє згідно законодавства України з дотриманням прав працівників. З урахуванням викладеного просить відмовити позивачу в позові.

31.05.2023 року від представника позивача ОСОБА_3 надійшла відповідь на відзив, в якій він зазначив, що відзив відповідача на позовну заяву не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки до нього не додані документи, що підтверджують повноваження адвоката Козадаєвої Наталі Юріївни представляти інтереси КП «НВУВКГ» НМР в суді, відповідно до вимог ч.ч.2,6,8 ст. 178 ЦПК України.

Крім того, представник позивача вважає, що відповідно пункту 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 - днем звільнення вважається останній день роботи. Наказ про звільнення позивача був виданий 02.02.2023 року.

Цього ж дня, 02.02.2023 року о 8:30 позивач направила на електронну пошту відповідача (електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заяву з надання відпустки, до якої долучила довідку про надання їй статусу вимушено переміщеної особи, де надала пояснення про причини відсутності її на роботі. А о 8:45 год. цього ж дня зателефонувала начальнику відділу комп`ютерно-програмного забезпечення ОСОБА_7 та попросила звернути увагу на зазначені документи для оперативної передачі їх відповідачу. Тобто, представник позивача стверджує, що відповідач 02.02.2024 року на момент винесення наказу про звільнення, знав причини відсутності позивача на роботі, а тому були відсутні підстави для звільнення на підставі п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

08.06.2023 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_8 , що діє на підставі ордеру (а.с.32), надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких вона додатково зазначає, що вперше пояснення щодо причин відсутності на роботі та заяву про надання відпустки позивач надіслала відповідачу лише 02.02.2023 року. Тобто, з 21.04.2022 року до 02.02.2023 року позивач жодного разу не зв`язувалась з КП «НВУВКГ» НМР. Вважає, що надсилання позивачем 02.02.2024 року копії довідки вимушено переміщеної особи та заяви про надання відпустки та пояснень причин відсутності на робочому місці, не скасовує факт відсутності ОСОБА_1 на роботі понад чотири місяці та відсутності інформації про причини такої відсутності.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Дійсно, позивач ОСОБА_1 ( ОСОБА_9 ) працювала в Комунальному підприємстві «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради з 14.01.2000 року на посаді помічника начальника управління, що підтверджується копією наказу при прийом на роботу №2 від 12.01.2000 року (а.с.30). Наказом №45/1-к від 18.05.2010 року вона була переведена на посаду провідного фахівця по роботі із зверненням абонентів (а.с.39).

02.02.2023 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади наказом № 7 від 02.02.2023 року у відповідності п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

19 липня 2022 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року за № 2352-IX, яким внесено зміни до Кодексу законів про працю України, а саме: в частині щодо припинення дії трудового договору у зв`язку з відсутністю працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (пункт 83 ч.1 ст. 36 КЗпП). Дану підставу для припинення трудового договору не слід ототожнювати із звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 статті 40 КЗпП). Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови:

1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад 4 місяці підряд;

2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад 4 місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі заяви ОСОБА_1 від 30.03.2022 року (а.с.18), наказом № 158 від 01.04.2022 року позивачу було надано частину щорічної відпустки з 04.04.2022 року по 10.04.2022 року, на 7 календарних днів (а.с.53).

Після спливу терміну відпустки, 11.04.2022 року ОСОБА_1 до роботи не приступила, що підтверджується актами про відсутність на робочому місці від 29.07.22 року, 31.08.22 року, 30.09.22 року, 31.10.22 року, 30.11.22 року, 30.12.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року (а.с.54-61) та доповідними записками від 29.07.22 року, 31.08.22 року. 30.09.22 року, 31.10.22 року, 30.11.22 року, 30.12.22 року, 31.01.23 року, 02.02.23 року (а.с.62-65). В табелях відпрацьованого часу з 11.04.2022 року по лютий 2023 року (а.с.66-76) щодо позивача проставлялась відмітка НЗ, тобто неявка з нез`ясованих причин, відповідно до наказу державного комітету статистики від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». З цих підстав, виконуючим обов`язки начальника служби економічної безпеки ОСОБА_10 02.02.2023 року було складено службову записку на ім`я начальника КП «НВУВКГ» НМР Шепетько О.Г.(а.с.77).

02.02.2023 року о 8:40 позивач направила на електронну пошту відповідача (електронні адреси: ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заяву про надання відпустки (а.с.102), до якої долучила довідку про надання їй статусу вимушено переміщеної особи (а.с.103), та пояснювальну записку (а.с.104), де надала пояснення про причини відсутності її на роботі. Дані електронні листи позивач направила із накладенням власного електронного цифрового підпису. На підтвердження даного факту позивач надала суду скріншоти відправлення відповідних листів (а.с.107,108). Тобто, вдруге ОСОБА_1 направила заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати та письмові пояснення щодо причин своєї відсутності на роботі лише через 10 місяців після закінчення терміну попередньої відпустки.

Як зазначає позивач, вона дистанційно виконувала окремі виробничі завдання та щомісяця була на зв`язку з представниками роботодавця, вказаний факт можуть підтвердити свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Але дані твердження не можуть бути прийнятий судом до уваги, оскільки ОСОБА_1 повинна була попередити про причини своєї неявки безпосередньо своє керівництво.

Відповідно до п. 1.5 положення «Про службу економіки та управління персоналом» (а.с.45) ОСОБА_1 підпорядковувалась безпосередньо начальнику служби економіки та управління персоналом та функціонально начальнику управління. Згідно №6-0127/850 від 25.04.2023 року (а.с.52) посада начальника служби економіки та управління персоналом вакантна з 01.01.2022 року. Таким чином, з 01.01.2022 року та по день звільнення ОСОБА_1 підпорядковувалась безпосередньо начальнику КП «НВУВКГ» НМР ОСОБА_2 . Як зазначено в його письмових поясненнях (а.с.82-84), він, як безпосередній керівник ОСОБА_1 , не був обізнаний про причини неявки позивача на роботу. До того ж стверджує, що не видавав наказу про дистанційне виконання позивачем окремих виробничих завдань. Підтвердженням даного факту є те, що позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою про розрахунок середньомісячного та середньоденного заробітку (а.с.29).

Згідно п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, у випадку невиконання одночасно двох вищенаведених умов звільнення відповідно до такої підстави може бути визнано судом незаконним, наприклад, якщо працівник доведе, що протягом 4 місяців поінформував роботодавця про причини своєї відсутності. При цьому, виходячи з необхідності виконання вимоги щодо відсутності працівника або інформації про нього 4 місяці підряд, не може вважатись виконанням цієї умови наявність кількох подібних періодів, які в сумі дорівнюють або перевищують 4 місяці.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши докази, надані сторонами, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не надала належних доказів, які б підтвердили, що вона вжила заходів щодо попередження керівництва про причини неявки її на роботі протягом чотирьох місяців. При цьому, перебуваючи на території України або за її межами, позивач мала можливість в будь-який спосіб звернутись до відповідача із заявою про надання відпустки без збереження заробітної плати без обмеження строку, або із іншою заявою, передбаченою чинним законодавством України, однак такими своїми правами вона не скористалась.

Як вбачається із матеріалів справи, перше письмове звернення ОСОБА_1 до КП «НВУВКГ» НМР відбулось лише 02.02.2023 року, що значно перевищує зазначений в п.83 ч.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України строк, що є підставою для відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76, 79, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, п.8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Усачов Олександр Леонідович до Комунального підприємства «Нікопольське виробниче управління водопровідно-каналізаційного господарства» Нікопольської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання незаконним і скасування наказу в частині звільнення та поновлення на посаді - відмовити.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

На рішення суду може бути подана апеляційнаскарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя: О. В. Рунчева