РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2024

Справа № 522/16974/22

Провадження № 2/522/1871/24

Приморський районний суд м. Одеси у складі: головуючого судді Ярема Х.С., при секретарі судового засідання Кніш Д.А., розглянув справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів.

ВСТАНОВИВ:

14.12.2022 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк».

Позивач просить суд:

- визнати недійсними положення Кредитного договору №630493772 від 18.10.2016 щодо обов`язку позичальника сплачувати кошти за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачений пунктом 5 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок платежів здійснених позивачем за Кредитним договором № 630493772 від 18.10.2016 за плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5 %, передбачений пунктом 5 Тарифів на видачу та обслуговування картки "Максимум"/"Максимум-Готівка" для фізичних осіб в рахунок погашення основного боргу по Кредитного договору № 630493772 від 18.10.2016.

28.12.2022 відкрито загальне позовне провадження.

26.05.2023 відповідач подав відзив на позов.

06.07.2023 залучено АТ «Сенс Банк» як правонаступника відповідача.

07.02.2024 закрито підготовче провадження.

ОСОБА_1 звернення до суду з цим позовом пояснює тим, що 18.10.2016 між ним та АТ «Альфа-Банк» шляхом акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії було укладено кредитний договір №630493772. В паспорті споживчого кредиту зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору, відображені в Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб. При цьому у п.5 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 18.10.2016, що був укладений між сторонами, банк надав позивачеві кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Оскільки обслуговування кредиту є супутньої послугою та така умова договору суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та вона повинна бути визнання недійсною, а банк повинен зробити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 за кредитним договором.

Відповідач проти позову заперечує. З набуттям чинності 10.06.2017 Закону України «Про споживче кредитування», положення Закону «Про захист прав споживачів» застосовувалися лише в частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування», а цим законом безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Крім того, вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсними положень кредитного договору від 18.10.2016 заявлені 14.12.2022 з пропуском строку позовної давності.

Судом встановлені наступні фактичні обставини.

18.10.2016 між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Сенс Банк») шляхом акцепту пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії укладено кредитний договір № 630493772.

Згідно оферти на укладання Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, позивачу надається кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 200 000 грн. зі сплатою 26% річних.

Позивач посилається на те, що у Паспорті споживчого кредиту, який є невід`ємною частиною вказаного кредитного договору, зазначено, що платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладення договору відображені в Тарифах на видачу та обслуговування картки «Максимум»/»Максимум-Готівка» для фізичних осіб.

Позивач не надає Паспорт споживчого кредиту.

При цьому з наданих суду Тарифів на видачу та обслуговування картки «Максимум-готівка» для фізичних осіб-нових клієнтів, у п.6.1 Тарифів передбачено тариф за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%.

Висновки суду.

Предметом спору є визнання недійсними положень кредитного договору сторін, які передбачали плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій, з тих підстав, що така плата є супутньої послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та у визначенні цього Закону, є нікчемною, а банк повинен перерахувати вартість кредиту позивача без врахування вартості цієї послуги.

Відповідач заперечує проти цього з тих підстав, що з набуттям чинності 10.06.2017 Закону України «Про споживче кредитування», банкам надано право встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а положення цього закону є пріоритетними перед положеннями Закону України «Про захист прав споживачів». Також просить застосувати позовну давність до вимог позивача.

Відповідно до ч.1, 3 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Таким чином кредит надавався позичальнику в тому на споживчі потреби, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Відповідна правова позиція закріплена в постанові Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Верховний Суду в постанові від 25.03.2024 у справі № 336/6023/20 зробив висновок, що «правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення.

Тому в даному випадку, при вирішенні питання щодо відповідності спірних положень кредитного договору №630493772 від 18.10.2016 нормам закону, має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення. Таким законом є, відповідно, лише Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції чинній станом на день укладення договору, оскільки Закон України «Про споживче кредитування» набув чинності лише 10.06.2017, тобто після укладення спірного договору, в зв`язку з чим положення цього Закону не розповсюджують свою дію на спірний договір щодо питання дійсності тих чи інших положень цього договору.

З урахуванням наведеного, умова кредитного договору сторін, яка передбачає комісійну плату за обслуговування картки в рамках розрахункових операцій (щомісячно від суми заборгованості на кінець Розрахункового періоду) у розмірі 3,5%, є нікчемною відповідно до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обгрунтованими.

У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 по справі № 910/18560/16 сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними.

За змістом частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідач просить застосувати позовну давність.

Законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), та наслідки спливу такого строку.

У статтях 256-258 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України).

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Такий правовий висновок щодо обчислення позовної давності у спорах про визнання правочину недійсним викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року в справі № 6-75цс15.

Враховуючи те, що договір, на нікчемність (недійсність) деяких його положень, посилається позивач укладений стонами 18.10.2016, саме ця дата є днем, з якого починається перебіг позовної давності за вимогами про визнання положень цього договору недійсними.

Тобто, звернувшись до суду 14.12.2022, ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності.

Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовні вимоги про зобов`язання банку перерахувати борг ОСОБА_1 є похідними від основних вимог про визнання положень договору недійсними.

підсумовуючи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення (або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи), зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.04.2024.

Суддя Ярема Х.С.