КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року місто Київ.

Справа № 753/11966/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/15226/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді (судді-доповідача) Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Немировська О.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києвавід 24 червня 2024 року (у складі судді Заставенко М.О.,повний текст складено 24.06.2024 року)

у справі за заявою ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ

19.06.2024 досуду надійшла заява ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису, заінтересована особа ОСОБА_2 .

На обґрунтування заяви заявник вказала, що заінтересована особа є її сином, який від зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 має двох дітей - доньку ОСОБА_4 , та сина ОСОБА_5 . Рішення суду від 15.05.2024 шлюб між її сином та ОСОБА_3 розірвано. Після початку повномасштабного вторгнення її невістка ОСОБА_3 разом з дітьми виїхала до Пельщі, де перебувала до вересня 2023 року, проте за період проживання за кордоном приїжджала 10 разів та вела із заінтересованою особою звичний для їх сім`ї спосіб життя. У грудні 2023 року стало відомо, що поки невістка з дітьми була за кордоном, син заявника знайшов іншу жінку, з якою у них зав`язалась стосунки, він постійно їздить до неї у м. Біла Церква. Сім`я сина почала розпадатись не дивлячись на намагання невістки зберегти сім`ю. Наразі заінтересована особа створює нестерпні умови проживання для невістки заявника та безпосередньо для неї з чоловіком, які проживають в сусідніх будинках на одній земельній ділянці, а саме провокує конфлікти, принижує заявника та невістку, виражається нецензурною лайкою, що відбувається на очах дітей, які через сварки між батьками перебувають у пригніченому стані. Заявник зазначає, що має вже похилий вік, є інвалідом, а атмосфера вдома впливає на її емоційний стан, вона не має ні сил, ні здоров`я бачити таку ганебну поведінку сина. ОСОБА_1 намагалась поговорити з сином, що він пішов до своєї нової жінки, а сім`ю лишив у спокої, однак він відмовляється. Постановою від 07.03.2024 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення домашнього насильства відносно дружини ОСОБА_3 . Щоб забезпечити дієвий та ефективний спосіб захисту, заявник просить застосувати обмежувальний припис відносно заінтересованої особи у вигляді заборони йому перебувати у місці проживання заявника - АДРЕСА_1 та заборонити наближатись на територію земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 червня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 24 липня 2024 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення є незаконним.

Вказує, що суд першої інстанції безпідставно відхилив твердження та докази того, що ОСОБА_2 створює нестерпні умови проживання для позивача, для її невістки, оскільки кожний раз, як син викликає якісь служби, позивач змушена брати в цьому участь, надавати пояснення, так як земельна ділянка на якій знаходяться будинки, в яких сторони проживають, належить позивачу.

Зазначає, що через постійні негаразди сина та невістки позивач переживає та нервує, знаходиться в стресовому стані, що впливає на здоров`я.

Звертає увагу, що постановою Дарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 року, ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, оскільки відповідач застосував до невістки позивача фізичне насилля.

Зазначає, що відповідно до копії відповіді Дарницького УП ГУ НП у м. Києві від 26.06.2024 року, з початку 2024 року ОСОБА_2 було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та складено два термінові заборонні приписи.

Ухвалою Київського апеляційного судувід 6 серпня 2024 рокувідкрито апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги. ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству").

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

З урахуванням змісту вищевказаних правових норм видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви.

Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

В постановах Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 14 січня 2019 року у справі № 539/132/18 (провадження № 61-22098св18), від 30 травня 2019 року у справі № 159/5880/18 (провадження № 61-5273св19), від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18 (провадження № 61-3848св19), від 31 жовтня 2019 року у справі № 760/26496/18 (провадження № 61-8819св19), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18), від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19 (провадження № 61-13514св19), від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19 (провадження № 61-15016св19), від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19 (провадження № 61-13080св19), від 08 квітня 2020 року у справі № 336/5627/19 (провадження № 61-1585св20), від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц (провадження № 61-3510св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19 (провадження № 61-9144св20), суд касаційної інстанції переглядаючи рішення судів в аналогічних справах дійшов таких висновків:

- у справі № 756/2072/18: видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та малолітніх дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому. Натомість судами встановлено наявність між батьками спору про визначення місця проживання дітей та порядку участі у їх вихованні, що не може розцінюватись як насильство в сім`ї;

- у справі № 539/132/18: заінтересована особа у жодному разі не є кривдником щодо своєї малолітньої дитини, жодного насильства у будь-якій формі вона не мала наміру вчиняти та не створює ризиків для шкоди її здоров`ю. Таким чином, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні заяви за відсутністю доказів, що малолітня донька є особою, яка зазнала домашнього насильства у формі психологічного тиску зі сторони матері чи загрози вчинення такого психологічного тиску;

- у справі № 159/5880/18: під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Оскільки у справі, яка переглядається, судами не встановлено випадків домашнього насильства стосовно заявника, а також ризиків настання насильства у майбутньому, то суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Також суди правильно відхилили як доводи вчинення заінтересованою особою насильства щодо заявника, оскільки наявність кримінального провадження, відомості про яке внесені до ЄРДР за зверненням заявника, не є доказом вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду;

- у справах № 640/23804/18, № 756/11732/18, № 755/5273/19, № 336/5627/19, № 635/4854/19-ц, № 761/49109/19: сам факт звернення заявника до органів поліції та внесення відомостей про кримінальні провадження до ЄРДР не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

- у справі № 760/26496/18: встановивши відсутність даних про те, що до заявника зі сторони заінтересованих осіб вчинялося домашнє насильство, суди дійшли правильного висновку про те, що відсутні підстави для застосування обмежувального припису щодо заінтересованих осіб у вигляді тимчасового обмеження у праві користування будинком, співвласником якого є заявник. Доводи касаційної скарги про наявність домашнього насильства, яке триває з 2011 року є безпідставними, оскільки проведеними правоохоронними органами перевірками не встановлено в діях заінтересованих осіб ознак кримінального чи адміністративного правопорушення, а факт проведення з ними правоохоронцями профілактичної бесіди не може свідчити про систематичне насильство. Вказані обставини були предметом дослідження судів та їм надано належну правову оцінку;

- у справі № 545/744/19: встановивши, що у порушення вимог статей 12, 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення заінтересованою особою фізичного, психологічного або економічного насильства відносно неї, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису. Сам факт звернення до суду, наявність рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 лютого 2019 року, в якому, зокрема, встановлений факт сварок і непорозумінь між подружжям на побутовому ґрунті, свідчить про наявність конфлікту між колишнім подружжям та не підтверджує факт вчинення заінтересованою особою домашнього насильства, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству";

- у справі № 753/8626/19: правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що сам факт неодноразового звернення заявника до різних органів з підстав вчинення щодо неї психологічного та фізичного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судами не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника та дітей, а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що заявник не надав належних і допустимих доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив, що висновки суду про недоведеність підстав для вчинення обмежувального припису повністю відповідають встановленим обставинам справи, вимогам закону та наданим сторонами доказам.

Доводи апеляційної скарги про те, що сварки сина та невістки негативно впливають на здоров`я заявника, колегія суддів не приймає, оскільки, як вірно встановив суд, заявник має довести вчинення домашнього насильства, саме по відношенню до неї, а не до невістки чи онуків.

Суду не було надано доказів вчинення ОСОБА_7 психологічного насильства у форміобраз, погроз, приниження, переслідування, залякування, вчинених щодо його матері - ОСОБА_1 .

Посилання на постановуДарницького районного суду м. Києва від 07.03.2024 року, за якою ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, правомірно було відхилено районним судом , оскільки за цією постановою відповідач застосував насильство не до заявника, а до своєї дружини, яка не є заявником та не просила суд вчиняти обмежувальний припис.

Та обставина, що ОСОБА_2 викликає різні служби і заявниці доводиться надавати пояснення, щодо своїх прав на земельну ділянку не є проявом насильства, а лише намаганням ОСОБА_2 через відповідні органи відстоювати свої права, які останній вважає порушеними, через не визнання заявницею його прав на збудований будинок, в якому проживає його дружина та діти .

Судом встановлено, що між заявником та її сином є майновий спір, щодо права власності на самочинне будівництво,- зведений будинок, який не введений в експлуатацію та знаходиться на подвір`ї, де розташований інший будинок, в якому проживає заявниця за адресою АДРЕСА_2 . У самочинно зведеному будинку проживає дружина заявника та його діти.

Відповідно до заяви заявниця просила заборонити сину перебувати та проживати у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 , проте в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що такої адреси не існує і така адреса не присвоювалась в установленому законом порядку.

Заявником також не обґрунтовано в заяві, яким чином заборона наближатись до території земельної ділянки, може забезпечити захист її прав.

Сам факт неодноразового звернення заявника до поліціїта суду з підстав вчинення щодо неї психологічного насильства свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт вчинення домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Оскільки заявник не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення заінтересованою особою постійного та безперервного домашнього насильства у розумінні вказаного Закону, а судом не встановлено випадків домашнього насильства відносно заявника , а також ризиків настання насильства у майбутньому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Посилання представника заявника на те, що після ухвалення рішення районним судом протиправна поведінка ОСОБА_2 продовжилась і він продовжує вчиняти домашнє насильство щодо заявника та невістки, колегія не приймає, тому, що перевіряє законність рішення суду за фактами та подіями, які мали місце на дату ухвалення рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25.09.2024 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.В. Немировська