КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1237/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024року місто Київ

справа № 756/9821/23

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Диби О.В., у справі за позовом Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2023 року АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 15 лютого 2022 року у розмірі 95364,10 грн. станом на 05 липня 2023 року.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 18 січня 2021 року здійснено ідентифікацію клієнта та ОСОБА_1 підписано заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідачем здійснено власноручно на планшеті.

Вказував, що відповідач виявив бажання отримати послугу «Миттєва розстрочка. Кредит готівкою», ознайомився з актуальними вимогами кредитування та 15 лютого 2022 року підписав Паспорт кредиту за допомогою ОТР пароля.

Зазначав, що відповідачем за допомогою ОТР пароля було підписано кредитний договір б/н від 15 лютого 2022 року про надання строкового кредиту у розмірі 100000 грн., шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18 %. Додатково із відповідачем за допомогою ОТР пароля підписано графік кредиту.

Посилався на те, що відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору та графіку кредиту.

Вказував, що у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, відповідач станом на 05 липня 2023 року має заборгованість 95364,10 грн., яка складається: 85879 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9485,10 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року позов АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилався на те, що судом першої інстанції не було повністю з'ясовано обставину, на яку саме дату у нього перед позивачем виникла заборгованість. Суд не врахував, що позивачем не надано доказів дотримання приписів п.3.4.1.6.3 «Умов та правил надання банківських послуг», тобто позивач не надав доказів того, що він звертався до відповідача з відповідним повідомленням.

Вказував, що позивач обгрунтував свою вимогу положеннями ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України, проте не надав суду жодного доказу здійснення вимоги до нього повернути достроково частину позики, що залишилась, жодного доказу отримання ним такої вимоги.

Зазначав, що суд першої інстанції прийняв без належного обгрунтування твердження позивача щодо наявності у нього обов'язку повернути достроково 85879 грн. заборгованості за тілом кредиту по договору від 15 лютого 2022 року, розраховану станом на 05 липня 2023 року.

Посилався на те, що суд першої істанції всупереч приписів ч.3 ст. 89 ЦПК України, не звернув увагу та не надав оцінку положенням кредитного договору, відповідно до яких строк користування кредитом становить 36 місяців, а договір є договором споживчого кредитування, водночас фактично позивач звернувся до суду через 17 місяців після укладення договору з ним, чим порушив умови споживчого кредиту.

Вказував, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення, строк повернення кредитних коштів не настав.

Зазначав, що суд першої інстанції, вказуючи, що йому було необхідно добровільно повернути отримані від позивача згідно кредитного договору від 15 лютого 2022 року кошти у розмірі 85879 грн., не пояснив, які саме докази та положення договору, норм чинного законодавства є підставою для висновку, що датою виникнення цього обов'язку слід вважати саме 05 липня 2023 року, не звернувши увагу на те, що суд також встановив відсутність дати повернення кредитних коштів у підписаній ним 15 лютого 2023 року анкеті-заяві та не звернувши увагу на відсутність доказів звернення позивача до нього із вимогою повернути саме суму 85879 грн. як заборгованість за тілом кредиту по договору від 15 лютого 2022 року.

Вказував, що розрахунок заборгованості, підписаний представником АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», не відповідає вимогам до первинних документів, оскільки не містить обов'язкових реквізитів, зазначених у ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Посилався на те, що суд першої інстанції не обгрунтував свою позицію, щодо того, чому звернення до суду з вимогою стягнути 85879 грн. як заборгованість за тілом кредиту по договору від 15 лютого 2022 року можна було вважати зверненням із відповідною вимогою в розумінні ч.2 ст. 1050 ЦК України, адже раніше, до звернення з позовом до суду, позивач до відповідача із вимогами про повернення кредитних коштів не звертався.

Вказував, що оскільки позивач до нього із вимогою про повернення коштів не звертався, то звернення із позовом до суду є передчасним і застосування приписів ч.1 ст. 1050 ЦК України і ч.2 ст. 530 ЦК України є помилковими.

Зазначав, що висновок суду першої інстанції, що позивач, шляхом звернення до суду повідомив відповідача про необхідність здійснити платежі, строк яких не настав, є грубим порушенням приписів ч.4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», ч.2 ст. 1050 ЦК України.

30 січня 2024 року від позивача АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

У порядку ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, в редакції закону, яка діяла на час відкриття апеляційного провадження у вказаній справі.

Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Тому, розгляд справи здійснюється без виклику сторін в порядку письмового провадження.

З`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_1 прострочив сплату частини кредиту та процентів за користування ним, що надає право кредитодавцю вимагати у позичальника дострокового повернення кредиту, процентів за користування ним та інших платежів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст.628, 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст.3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону).

Згідно із ч.6 ст.11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст.12 цього Закону визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, між АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладно Кредитний договір № б/н від 15 лютого 2021 року, відповідно до якого банк зобов'язується надати позичальнику строковий кредит на споживці цілі у розмірі 100000 грн., шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Строк кредитування - 36 місяців. Процентна ставка - 1,5 % на місяць, 18 % річних.

Відповідно до п.п.3.3.2. вказаного договору, банк має право при настанні будь-якої з таких подій, зокрема: порушення позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених умовами видачі та погашення кредиту; вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів, виконання інших зобов'язань за кредитом у повному обсязі, шляхом надсилання повідомлення, в цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін користування ним, повністю виконати інші зобов'язання за кредитом.

Також, в матеріалах справи міститься заява про приєднання до Умов та Правил надання послуг, підписана електронним підписом ОСОБА_2 , відповідно до якої відповідач підтвердив зобов'язання за договором від 15 лютого 2022 року і доручив банку встановити регулярний платіж з картки/рахунку НОМЕР_1 на погашення заборгованості.

Відповідно до довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , 15 лютого 2022 року на картці останнього був встановлений кредитний ліміт у розмірі 100000 грн.

На підтвердження своїх вимог позивачем до позовної заяви було надано: розрахунок заборгованості за договором №б/н від 15 лютого 2022 року станом на 05 липня 2023 року, виписка за договором №б/н за період з 15 лютого 2022 року по 06 липня 2023 року, графік платежів, паспорт споживчого кредиту «Кредит готівкою» АТ «КБ «ПРИВАТБАНК».

Таким чином, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Виконання позивачем (кредитором) обов`язку щодо надання грошових коштів у розмірі 100000 грн. відповідачеві (позичальнику) підтверджується довідкою АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», відповідно до якої на карті відповідача ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт у розмірі 100000 грн.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 05 липня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитом становить 85879 грн., за відсотками - 9485,10 грн., загальна заборгованість за наданим кредитом - 95364,10 грн.

Суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання апелянта на те, що розрахунок заборгованості, підписаний представником АТ «КБ «ПРИВАТБАНК», не відповідає вимогам до первинних документів, оскільки не містить обов`язкових реквізитів, зазначених у ч.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», оскільки відповідач свого контррозрахунку до суду апеляційної інстанції не надав.

Посилання відповідача ОСОБА_1 на те, що суд першої істанції всупереч приписів ч.3 ст. 89 ЦПК України, не звернув увагу та не надав оцінку положенням кредитного договору, відповідно до яких строк користування кредитом становить 36 місяців, а договір є договором споживчого кредитування, водночас фактично позивач звернувся до суду через 17 місяців після укладення договору з ним, чим порушив умови споживчого кредиту та те, що станом на дату винесення оскаржуваного рішення, строк повернення кредитних коштів не настав, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки відповідно до п.п.3.3.2. банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати процентів, виконання інших зобов'язань за кредитом у повному обсязі, шляхом надсилання повідомлення, в цю дату позичальник зобов'язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, відсотки за фактичний термін користування ним, повністю виконати інші зобов'язання за кредитом.

Щодо посилання апелянта про те, що суд першої інстанції не обгрунтував свою позицію, щодо того, чому звернення до суду з вимогою стягнути 85879 грн. як заборгованість за тілом кредиту по договору від 15 лютого 2022 року можна було вважати зверненням із відповідною вимогою в розумінні ч.2 ст. 1050 ЦК України, адже раніше, до звернення з позовом до суду, позивач до відповідача із вимогами про повернення кредитних коштів не звертався та про те, що позивач, шляхом звернення до суду повідомив відповідача про необхідність здійснити платежі, строк яких не настав, є грубим порушенням приписів ч.4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», ч.2 ст. 1050 ЦК України, суд апеляційної інстанції вважає за потрібне зазначити наступне.

За змістом статей 526, 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок відповідно до умов договору, тобто, як особа, яка порушила права або законні інтереси іншого суб'єкта - кредитора, зобов'язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи звернення до суду із відповідним позовом.

Враховуючи, що вимоги кредитора та взяті позичальником зобов'язання за кредитним договором у добровільному порядку не виконані на час ухвалення судом рішення, а також частину другу статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Тому непред'явлення повідомлення (вимоги) про дострокове виконання зобов'язання з повернення кредиту, чи в разі її направлення: до встановленої дати дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або до закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення, саме по собі не є необхідною умовою подальшого задоволення позову.

Таким чином, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання цих спорів. Ненаправлення такого повідомлення кредитором не може свідчити про відсутність порушення його прав, а як наслідок, кредитор може вимагати їх захисту через суд - виконати боржником обов'язок з дострокового повернення кредиту.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий:

Судді: