Провадження № 2/638/5215/24
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2024 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Агапова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Двойних А.С.,

позивача: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, в якому просив:

- встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує з 07.09.2023 неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- надати дозвіл на реєстрацію місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 без письмової згоди мати ОСОБА_2 .

В обґрунтування позову зазначив, що він та відповідач перебували у шлюбі з 06 липня 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час якого народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що на даний час шлюб розірваний у встановленому законом порядку Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по цивільній справі № 638/3547/21 від 24 червня 2021 року.

Після припинення шлюбних відносин ОСОБА_2 разом з сином переїхала на постійне місце проживання в АДРЕСА_2 , де і була зареєстрована разом з дитиною. Позивач зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

04.03.2022 року, після ведення військового стану пов`язаного з військовою агресією Російської Федерації проти України, ОСОБА_2 разом з сином переїхала на постійне місце проживання за кордон у Німеччину.

Однак, ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 , самостійно повернувся до України та повідомив позивача, що хоче проживати з ним.

З цього часу, ОСОБА_1 самостійно виховує свого сина та він повністю знаходиться на його утриманні. При цьому, відповідачка участі у вихованні та забезпеченні сина не приймає, не цікавиться його успіхами у навчанні, його духовним та фізичним розвитком.

Вказує, що відповідач починаючи з 07.09.2023 року ухиляється від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо належного виховання, навчання, проживання ОСОБА_3 , у зв`язку з чим існує необхідність у визначенні місця проживання його неповнолітнього сина ОСОБА_3 разом з позивачем та встановлення юридичного факту самостійного його утримання та виховання для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 26.07.2024 відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 13.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд.

В судовому засіданні позивач вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши повивача у відкритому судовому засіданні, суд встановив.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Як встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 червня 2021 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який зареєстровано 06.07.2002 у Відділі реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №438.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24 червня 2021 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.07.2002 у Відділі реєстрації актів громадського стану Дзержинського районного управління юстиції м. Харкова, актовий запис №438, розірвано.

Згідно з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 14 листопада 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки Комунального закладу «Харківський ліцей №149 Харківської міської ради» №262 від 28.05.2024 ОСОБА_3 дійсно навчається дистанційно (он-лайн) в комунальному закладі «Харківський ліцей №149 Харківської міської ради» в 8-В класі.

Також в матеріалах справи міститься звіт про здійснені відрахування та виплати Східного територіального управління «Військова частина НОМЕР_2 ) щодо ОСОБА_1 позивача за період з 01.09.2023 по 31.05.2024 та характеристика щодо ОСОБА_3 . класного керівника 8-В класу ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

У відповідності до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Конвенція про права дитини в п. 3 ст. 9 закріпила принцип, за яким держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України та ч. 3 ст. 11 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч.1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі.

Як зазначено у висновку Верховного Суду, зробленому у постанові від 23.12.2020 р. у справі № 712/11527/17, рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже потім права батьків.

Зокрема, ч.2, ч.3 ст.157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Посилання позивача на те, що після повномасштабного вторгнення РФ на територію України колишня дружина виїхала за кордон у Німеччину та ніякої участі у вихованні дитини не приймає, а дитина залишилась проживати з ним, не може само по собі свідчити про відсутність участі матері у вихованні дочки.

Суд зазначає, що надані суду письмові докази жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Посилання позивача на необхідність встановлення факту самостійного виховання дитини для реалізації різних соціальних цілей без необхідності щоразу звертатись до матері для отримання її згоди, в тому числі щодо переміщення, на здійснення медичних втручань, за потреби, на вступ на навчання, є загальним твердження. Позивачем не доведено та не надано доказів щодо відмови в наданні певних пільг та інших соціальних гарантій, що в свою чергу порушувало б права батька дитини та свідчило про доцільність встановлення такого факту.

Зважаючи на викладене, а також на те, що позивач належними та допустимими доказами не довів, що він самостійно виховує та утримує свою неповнолітню дитину, тобто взагалі без участі іншого з подружжя у житті дитини, суд дійшов висновку про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання дитини.

Також суд зазначає наступне.

Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Відповідно до п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України 22.11.2012р. №1077, відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вноситься до заяви одного з них. При проживання батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. У разі якщо місце проживання другого з батьків зареєстровано в межах обслуговування адміністративно - територіальної одиниці територіального підрозділу, яким розглядається заява про реєстрацію місця проживання дитини, інформація перевіряється цим територіальним підрозділом або надається адресно - довідковим підрозділом відповідного територіального органу ДМС. Пунктом 3.3 Порядку передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за однією адресою при знятті з реєстрації одного з батьків разом з дитиною/дітьми до 14 років другий з батьків надає письмову згоду на зняття дитини/ дітей з реєстрації місця проживання.

Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» від 02.03.2016 року №207, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Згідно з частиною першою статті 2ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями15,16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Із наведеного вбачається, що згідно норм чинного законодавства судом здійснюється захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного права.

З огляду на відсутність в матеріалах справи доказів звернення до позивача з відповідною вимогою щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 разом з позивачем та отримання відмови від ОСОБА_2 , суд не вбачає підстав для задоволення вказаної вимоги з огляду на відсутність порушеного права відповідачем.

Керуючись ст.2, 5,12,13,76-82,89,141,259,263-265,273,280-284,289,354, 355 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про встановлення факту самостійного виховання дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 25.09.2024.

Суддя Р.О. Агапов