КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №381/2424/24 Головуючий у 1 інстанції: Осаулова Н.А.
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Музичко С.Г., Шкоріної О.І.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 , про видачу обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року заявник ОСОБА_2 через представника - адвоката Олексієнка Олександра Олексійовича звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_3 на строк 6 місяців, встановивши наступні заходи та покласти на нього такі обов`язки: заборонити перебувати за місцем проживанням заявника та наближатися за 100 м до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , вести листування, телефонні розмови із заявником, контактувати через інші засоби зв`язку та інших осіб, розшукувати та переслідувати заявника.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що сторони зареєстрували шлюб 28.03.2008 року і мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За рішенням суду від 20.12.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 переніс свої речі в іншу окрему частину будинку, яка має окремий вхід, та перейшов проживати до дружини ОСОБА_5 , а заявник з дітьми залишалась проживати там, де і проживала - у частині будинку, що належить ОСОБА_3 . Разом з тим, з часу розірвання шлюбу по даний час ОСОБА_3 переслідує заявника на подвір`ї будинку, де вона проживає, з`являється у нетверезому вигляді, чинить психологічне насильство, погрожує фізичною розправою, телефонує з погрозами та розправою, пише смс-повідомлення зі словами погроз. Крім того, ОСОБА_3 подавши відповідну заяву до ДТЕК «Київська регіональні електромережі», вимкнув світло від частини будинку, де проживає ОСОБА_2 разом з дітьми. Також ОСОБА_3 погрожував підірвати бойову гранату. Неодноразово ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів, за наслідками чого складено тимчасовий заборонний припис та протокол про адміністративне правопорушення, а у подальшому судом виносились відповідні постанови. Оскільки вчинені заявником заходи не діють на її колишнього чоловіка та останній продовжує негативну поведінку, ОСОБА_2 вимушена звернутись до суду з даною заявою.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2024 року заяву залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким заяву задовольнити.

Скарга обґрунтована тим, що систематичні випадки насильницьких дій заінтересованої особи - ОСОБА_3 щодо заявника впродовж останніх декількох років вчинення домашнього насильство, систематичне жорстоке поводження із заявником, приниження честі та гідності, а також неврівноваженість заінтересованої особи свідчать про те, що станом на сьогодні все це призводить до душевних страждань та існує реальна загроза життю та здоров`ю заявника.

Зазначає, що суд першої інстанції взагалі не звернув уваги та не надав належної правової оцінки того, що дані факти (обставини), викладені заявником у змісті заяви може підтвердити свідок, про якого було заявлено у заяві, якого судом не було викликано та допитано.

Суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, оскільки помилково не звернув уваги на те, що існує наявність конфлікту між колишнім подружжям, заявником: ОСОБА_2 та зацікавленою особою: ОСОБА_3 , факту вчинення колишнім чоловіком: ОСОБА_3 домашнього насильства відносно заявника: ОСОБА_2 , що мало наслідком звернення заявника із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відсутність бажання примирення у постраждалої ОСОБА_2 від домашнього насильства, а також відсутність ознак щирого каяття у заінтересованої особи, кривдника: ОСОБА_3 , дають підстави заявнику - ОСОБА_2 вважати, що є наявність ризиків щодо повторного вчинення домашнього насильства, зокрема, за місцем їх спільного проживання в частинах будинку з двома окремими з входами.

Крім того, вказує, що суд першої інстанції не довів обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, щодо не підтвердження належним чином обставин (фактів) того, що ОСОБА_3 погрожував заявнику: ОСОБА_2 бойовою гранатою, оскільки суд взагалі не з`ясував обставини (факти) того, що заявник - ОСОБА_2 зверталася із відповідною заявою від 26.04.2024 року, яка зареєстрована 26.04.2024 року за вхідним №0-605 до Фастівського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області і Ухвалою слідчого судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Л.М.Ковалевської від 01.05.2024 року по справі №381/2013/24 провадження №1-кс/381/434/24 було зобов`язано уповноважену особу Фастівського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області внести відомості по заяві ОСОБА_2 від 26.04.2024 року про кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.126-1 КК України до ЄРДР та розпочати досудове розслідування.

За змістом ч.7 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису.

Відтак, щодо повнолітніх осіб такі обмеження відсутні. В тому числі, не може бути підставою для вжиття зазначеного обмеження відсутність у кривдника іншого житла.

При цьому, житловий будинок АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_3 . Проте, ОСОБА_3 не звертався відносно ОСОБА_2 до уповноважених органів із заявою про усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом виселення, чи визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Звертає увагу суду, що матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили те, що ОСОБА_2 чинить ОСОБА_3 перешкоди у користуванні належним йому майном.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 на даний час психологічного та фізичного насильства щодо заявника, а самі лише твердження заявника про те, що ОСОБА_2 чинить психологічне та фізичне насильство щодо неї, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Також суд зазначав, що не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису та суду не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважає заяву необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Як встановлено судом, що 28 березня 2008 року між сторонами зареєстровано шлюб Відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис №309). Від подружнього життя мають доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дані обставини встановлено рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 20.12.2019 року у справі №381/2791/19, що набрало законної сили 20.01.2020 року, яким шлюб, зареєстрований 28 березня 2008 року Відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції (актовий запис №3090 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Згідно вимог ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою №48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Встановлено, що звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_2 вказувала, що її колишній чоловік вчиняє насильство щодо неї.

Частиною 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За ст.19 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.), держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Такі заходи захисту, у випадку необхідності, включають ефективні процедури для розроблення соціальних програм з метою надання необхідної підтримки дитині й особам, які турбуються про неї, а також здійснення інших форм запобігання, виявлення, повідомлення, передачі на розгляд, розслідування, лікування та інших заходів у зв`язку з випадками жорстокого поводження з дитиною, зазначеними вище, а також, у випадку необхідності, для порушення початку судової процедури.

Згідно з п.1, 3 ч.1 ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків".

Відповідно до п.п.3, 4, 5, 7, 14 ч.1 ст.1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.

Обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

За п.4 ч.2 ст.3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб , зокрема, мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя).

Статтею 21 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що постраждала особа має право, зокрема, на: дієвий, ефективний та невідкладний захист в усіх випадках домашнього насильства, недопущення повторних випадків домашнього насильства .

Згідно з п.2 ч.1 ст.24 та п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника, із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частинами 3, 4 статті 26 цього Закону зазначає, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Статтею 16 вищезазначеного закону передбачено ведення Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Єдиний державний реєстр випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі (далі - Реєстр) - це автоматизована інформаційно-телекомунікаційна система, призначена для збирання, реєстрації, накопичення, зберігання, адаптування, зміни, поновлення, використання, поширення (розповсюдження, реалізації, передачі), знеособлення і знищення визначених цим Законом даних про випадки домашнього насильства та насильства за ознакою статі. Реєстр ведеться з метою: 1) захисту життєво важливих інтересів постраждалих осіб, зокрема постраждалих дітей; 2) попередження повторних випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 3) забезпечення здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 4) надання комплексної та своєчасної допомоги постраждалим особам суб`єктами, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі; 5) обліку випадків домашнього насильства та насильства за ознакою статі; 6) координації діяльності суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству та у сфері запобігання та протидії насильству за ознакою статі.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності будь-яких належних та допустимих доказів для внесення до Єдиного державного реєстру випадків насильства відомостей щодо заявника.

Згідно Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов`язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім`ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім`ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

За ч.ч.1, 2, 4 ст.350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" або Законом України "Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Крім того, на підтвердження вчинення ОСОБА_6 відносно ОСОБА_2 неправомірних дій сторона заявника надала копії постанов Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 вересня 2022 року у справі №381/2448/22 та від 26 вересня 2022 року у справі №381/2831/22, про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства стосовно колишньої дружини ОСОБА_2 04.08.2022 року та 01.09.2022 року відповідно.

Також, на громадянина ОСОБА_2 було складено тимчасовий заборонний припис стосовно кривдника серії АА 242462 від 01.04.2022 року, що вбачається з листа Фастівського РУП ГУ НП в Київській області від 12.04.2024 року №4121.

Тобто, факти вчинення неправомірних дій ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 мали місце у 2022 році.

Судом першої інстанції встановлено, що переглядаючи відео у судовому засіданні, на якому відбувається сварка ОСОБА_2 з донькою, неможливо було встановити, коли такий конфлікт мав місце і кому були адресовані погрози.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_3 погрожував заявнику, підірвати бойову гранату не підтверджені належним чином, так як у випадку, якщо такі дії мали місце, ОСОБА_2 мала б звернутись із заявою до правоохоронних органів.

Судом встановлено, що заявник не зверталася до Служби у справах дітей з будь-якими заявами щодо вчинення насильства в сім`ї, а заявник у судовому засіданні вказала, що дійсно вона проживає у будинку, який належить її колишньому чоловіку і за адресою: АДРЕСА_1 її було знято із реєстрації місця проживання за заявою власника ОСОБА_3 . Суд вважав, що встановлення обмежень щодо ОСОБА_3 у вигляді заборони наближатись до належного йому майна порушить права останнього як власника.

Також з Єдиного реєстру судових рішень встановлено, що на даний час сторони мають спори щодо права фактичного проживання ОСОБА_2 у належному ОСОБА_3 будинку, де і відбуваються з приводу цього сварки.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що за змістом ч.7 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис не може містити заходів, що обмежують право проживання чи перебування кривдника у місці свого постійного проживання (перебування), якщо кривдником є особа, яка не досягла вісімнадцятирічного віку на день видачі такого припису і враховуючи, що до повнолітніх осіб такі обмеження відсутні, то факт того, що будинок належить на праві власності ОСОБА_3 і відсутність у кривдника іншого житла не може слугувати підставою для відмови у вжитті зазначеного обмеження.

Встановлення ж обмежувального припису у вигляді заборон вести листування, телефонні розмови із заявником, контактувати через інші засоби зв`язку та інших осіб, розшукувати та переслідувати заявника на даний час недоречно, так як докази про те, що ОСОБА_3 вчиняє такі дії щодо ОСОБА_2 , до заяви не долучено.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що заявником не надано суду належних та допустимих доказів вчинення ОСОБА_2 психологічного та фізичного насильства щодо заявника, а самі лише твердження заявника про те, що ОСОБА_2 чинить психологічне та фізичне насильство щодо неї, суд не міг покласти в основу рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи.

Також, суд зазначив, що не надано будь-яких доказів щодо внесення хоча б одного випадку психологічного насильства до Єдиного державного реєстру випадків домашнього насильства, а за таких обставин суд вважав заяву необґрунтованою і такою, що не підлягала до задоволення.

Щодо ухвали Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 травня 2024 року (а.с.56-57) про зобов'язання внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_2 про вчинення злочину та розпочате за цим повідомленням досудове розслідування, то колегія суддів приходить до висновку, що достовірно не встановлено обставини, на які посилається заявниця і належним доказом таких обставин має слугувати відповідне рішення суду, або встановлення факту органами досудового розслідування.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає зміні, з викладенням мотивувальної частини в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: