ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 372/1704/22

провадження № 61-257св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Демидової Тетяни Миколаївни на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року, ухвалене у складі судді Потабенко Л. В., додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Потабенко Л. В., додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року, ухвалене у складі судді Потабенко Л. В., та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Крижанівської Г. В., Матвієнко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У липні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні встановленим земельним сервітутом для проїзду до садиб.

Позовну заяву мотивували тим, що починаючи з 16 березня 2016 року ОСОБА_1 є власником садиби АДРЕСА_1 на присадибній земельній ділянці, кадастровий номер :05:109:0103.

Із 28 листопада 2013 року ОСОБА_2 є власницею садиби № АДРЕСА_2 , на присадибній земельній ділянці кадастровий номер :05:109:0029.

Із 29 грудня 2014 року ОСОБА_3 є власником садиби № АДРЕСА_6 , на присадибній земельній ділянці, кадастровий номер :05:109:0101.

Позивачі вказували, що вони вільно та без жодних перешкод потрапляли до своїх садиб асфальтованою дорогою, яка пролягає через дві земельні ділянки з кадастровими номерами: :05:109:0107 та :05:109:0108, що належать на праві власності ОСОБА_4 , однак із листопада 2017 року відповідач заборонив їм проходити та проїжджати транспортними засобами до їх садиб через свої земельні ділянки, що стало підставою для звернення до суду. Рішенням суду для них встановлений сервітут для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до їх садиб через частину земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 , у межах, що були визначені висновком експерта. Проте після набрання чинності рішенням суду про встановлення сервітуту, відповідач вчинив їм додаткові перешкоди у користуванні земельним сервітутом, а саме: на межі між проходом і проїздом по шляху земельного сервітуту та дорогою загального користування по АДРЕСА_3 , встановив паркан та висадив зелені насадження, що відповідно унеможливлює їм фактичне користування цим земельним сервітутом.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 просили суд:

- усунути їм, як власникам суміжних земельних ділянок перешкоди у користуванні постійним безоплатним земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до цих ділянок, шляхом проведення демонтажу (знесення) частини паркану (огорожі), який встановлено, та шляхом перенесення (пересадження) на інше вільне місце зелених насаджень, а саме 3 (три) дерева туї та інших, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, яка належить ОСОБА_4 , у межах згідно зі схемами в додатках № 10, № 14, № 2 висновку експерта № 329/11/2018, складеного за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2018 року у справі № 372/656/18;

- зобов`язати ОСОБА_4 не чинити їм перешкод у користуванні постійним, безоплатним земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до їх ділянок через частину земельної ділянки з кадастровим номером :05:109:0108.

Короткий зміст рішень суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні встановленим земельним сервітутом для проїзду до садиб задоволено частково.

Усунуто перешкоди у користуванні власником земельної ділянки ОСОБА_1 , розташованої у смт Козин Обухівського району Київської області з кадастровим номером :05:109:0103, площею 0,0374 га, постійним, безоплатним земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до цієї ділянки, шляхом проведення демонтажу (знесення) частини паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см, який встановлено, та шляхом перенесення (пересадження) на інше вільне місце зелених насаджень, а саме 3 (три) дерева туї та інших, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, що має загальну площу 0,349 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , у межах згідно зі схемою в додатку № 10 висновку експерта № 329/11/2018 від 23 листопада 2018 року, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № НОМЕР_1, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0103, у наступних точках: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-1 зі сторонами 6,46м-6,59м-1,27м-7,47м-1,4м-23,48м-5,69м-8,46м-8,48м-6,27м-8,15м-7,61м (зображено на схемі в додатку № 10 до Висновку), зареєстрованого в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Усунуто перешкоди у користуванні власником земельної ділянки ОСОБА_2 , розташованої у смт Козин Обухівського району Київської області з кадастровим номером :05:109:0029, площею 0,0948 га, постійним, безоплатним земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до цієї ділянки, шляхом проведення демонтажу (знесення) частини паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см який встановлено, та шляхом перенесення (пересадження) на інше вільне місце зелених насаджень, а саме 3 (три) дерева туї та інших, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, що має загальну площу 0,349 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , у межах згідно зі схемою в додатку № 14 висновку експерта № 329/11/2018 від 23 листопада 2018 року, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № 43/8, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0029, у наступних точках: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-1 зі сторонами 5,05м-6,59м-5,97м-13,86м-21,07м-6,18м-4,79м-10,11м-6,01м-26,66м (зображено на схемі в додатку № 14 до Висновку), зареєстрованого в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Усунуто перешкоди у користуванні власником земельної ділянки ОСОБА_3 , розташованої у смт Козин Обухівського району Київської області з кадастровим номером :05:109:0101, площею 0,0449 га, постійним, безоплатним земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до цієї ділянки, шляхом проведення демонтажу (знесення) частини паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см, який встановлено, та шляхом перенесення (пересадження) на інше вільне місце зелених насаджень, а саме 3 (три) дерева туї та інших, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, що має загальну площу 0,349 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , у межах згідно зі схемою в додатку № 2 висновку експерта від 23 листопада 2018 року № 329/11/2018, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № 43/7, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0101, у наступних точках: 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-1 зі сторонами 6,46м-6,59м-1,27м-7,47м-1,4м-6,5м-5,94м-6,27м-8,15м-7,61м (зображено на схемі в додатку № 2 до Висновку), зареєстрованого в Державному земельному кадастрі та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судові витрати по 1 323,20 грн на кожного.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року у задоволенні заяви ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Демидової Т. М., залишено без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року залишено без змін.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що позивачі на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, набули речове право на чуже майно у вигляді користування земельним сервітутом, однак відповідач допустив порушення речового права позивачів, та чинить перешкоди у користуванні ними земельним сервітутом у порядку і спосіб, встановлені судовим рішенням у справі № 372/656/18.

Таким чином, порушене відповідачем речове право позивачів на чуже майно у вигляді користування земельним сервітутом, а саме право проходу і проїзду із земель загального користування по пров. Рибальському в напрямку визначених садиб, підлягає захисту судом шляхом усунення визначених перешкод у здійсненні права такого користування.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині вимоги про зобов`язання відповідача не чинити позивачам перешкоди у користуванні земельним сервітутом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що суд постановляє рішення щодо спірних правовідносин, які вже виникли та існують, а не стосовно тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Частково задовольняючи заяву представника позивачів про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував заяву відповідача про зменшення цих витрат, взяв до уваги складність справи, обсяг та час, необхідний для виконання робіт адвокатами, які надавали професійну правничу допомогу, обсяг фактично виконаної роботи, дійшов висновку про доведеність понесених позивачами витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10,000,00 грн на користь кожного, оскільки суд встановлює, що понесені витрати на професійну правничу допомогу є співмірними зі складністю цієї справи, вони відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та є пропорційними до предмета спору, доведеними.

Відмовляючи представнику відповідача у задоволенні заяви про відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції встановив, що на підтвердження здійснених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу надано лише договір про надання адвокатських послуг від 23 травня 2022 року та додаткову угоду від 26 квітня 2023 року. Проте представник відповідача не надав суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, вказавши, що неподання стороною розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги), платіжних документів про оплату таких послуг, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Суд апеляційної інстанції, врахувавши результати розгляду справи, процесуальну поведінку та позицію відповідача, висловлені ним доводи та заперечення проти позову, вважав правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для відшкодування витрат на правничу допомогу за заявою його представника.

Короткий зміст касаційної скарги

У грудні 2023 року представник ОСОБА_4 - адвокат Демидова Т. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог та стягнення витрат на правничу допомогу.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

15 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу залишено без руху, надано час на усунення недоліків.

18 січня 2024 року ухвалою Верховного Суду задоволено клопотання представника ОСОБА_4 - адвоката Демидової Т. М. про поновлення строку на касаційне оскарження. У задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено. Продовжено представнику ОСОБА_4 - адвокату Демидовій Т. М. строк для усунення недоліків, вказаний в ухвалі Верховного Суду від 15 січня 2024 року.

07 лютого 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Обухівського районного суду Київської області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У березні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

03 вересня 2024 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819св20), від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20 (провадження № 61-14169св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20 (провадження № 61-7577св22), від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (провадження № К/9901/3803/17), від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (провадження № К/9901/11835/18), від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/4989/17 (провадження № К/9901/57510/18), від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18 (провадження № К/9901/12479/19, К/9901/11333/19), від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 (провадження № К/9901/22135/19).

Суди попередніх інстанцій надали неправильну оцінку зібраним доказам, тому дійшли помилкового висновку у частині задоволення позову. Зібрані докази, а саме покази свідків, не дають підстав для тверджень про те, що відповідач чинить позивачам перешкоди у користуванні земельним сервітутом.

Вказує, що суд мав стягнути з відповідача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, оскільки позов задоволено частково. Однак суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір у повному розмірі, що є порушенням вимог статті 141 ЦПК України.

Крім того, частково задовольняючи заяву позивачів про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачі не надали до суду доказів оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги (квитанції, касові ордери тощо). Однак суд першої інстанції задовольнив вимоги в цій частині, при цьому відмовив ОСОБА_4 у стягненні витрат на правову допомогу, понесених ним у суді першої інстанції, з цих же підстав.

Не погоджуючись з висновками суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні клопотання відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, заявник указує, що додатковою угодою № 5, укладеною між відповідачем та його адвокатом 26 квітня 2023 року, визначена фіксована сума гонорару у розмірі 21 000,00 грн, що дає право стороні не подавати до суду детальний опис робіт (наданих послуг), відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

Суд апеляційної інстанції необґрунтовано відхилив клопотання про витребування доказів щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме витребування у позивачів доказів фактично понесених витрат, оскільки доказ понесення цих витрат є предметом спору.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - адвокат Кіян А. В. подав до Верховного Суду відзив, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, як такі, що прийняті з правильним застосуванням норм права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі договору купівлі-продажу садиби, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А. Є. за реєстровим номером № 660, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить садиба, яка складається із: житлового будинку, загальною площею 250,9 кв. м, та присадибної ділянки, площею 0,0443 га, кадастровий номер :05:109:0103, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу садиби, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А. Є. за реєстровим номером № 4268, ОСОБА_2 на праві приватної власності належить садиба, яка складається із: житлового будинку, загальною площею 308,1 кв. м, та присадибної ділянки, площею 0,0948 га, кадастровий номер :05:109:0029, які розташовані за адресою: АДРЕСА_4 .

На підставі договору купівлі-продажу садиби, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юр-Капіносом А. Є. за реєстровим номером № 3390, ОСОБА_3 на праві приватної власності належить садиба, яка складається із: житлового будинку, загальною площею 250,2 кв. м та присадибної ділянки, площею 0,0449 га, кадастровий номер :05:109:0101, які розташовані за адресою: АДРЕСА_5 .

ОСОБА_4 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,349 га, кадастровий номер :05:109:0108, розташована в смт Козин, Обухівського району, Київської області, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06 березня 2018 року.

Земельні ділянки, які належать ОСОБА_1 , ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та земельна ділянка, яка належить ОСОБА_4 , є суміжними. При цьому земельні ділянки позивачів з усіх сторін оточені ділянкою, яка належить відповідачу.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.

Встановлений на користь ОСОБА_1 , як власника земельної ділянки, розташованої в смт Козин Обухівського району Київської області, з кадастровим номером :05:109:0103, площею 0,0374 га, постійний, безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до неї через частину земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, загальною площею 0,349 га, яка розташована в смт Козин Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , згідно зі схемою в додатку № 10 висновку експерта № 329/11/2018, складеного за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2018 року, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № НОМЕР_1, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0103, по наступних точках 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-11-12-1 зі сторонами 6,46м-6,59м-1,27м-7,47м-1,4м-23,48м-5,69м-8,46м-8,48м-6,27м-8,15м-7,61м (зображено на схемі в додатку № 10 до Висновку).

Встановлений на користь ОСОБА_2 , як власниці земельної ділянки, розташованої в смт Козин Обухівського району Київської області, з кадастровим номером :05:109:0029, площею 0,0948 га, постійний, безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до неї через частину земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, загальною площею 0,349 га, яка розташована в смт Козин Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , згідно зі схеми в додатку № 14 висновку експерта № 329/11/2018, складеного за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2018 року, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № 43/8, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0029, по наступних точках 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-1 зі сторонами 5,05м-6,59м-5,97м-13,86м-21,07м-6,18м-4,79м-10,11м-6,01м-26,66м (зображено на схемі в додатку № 14 до Висновку).

Встановлений на користь ОСОБА_3 , як власника земельної ділянки, розташованої в смт Козин Обухівського району Київської області, з кадастровим номером :05:109:0101, площею 0,0449 га, постійний, безоплатний земельний сервітут для проходу та проїзду на будь-якому транспортному засобі до неї через частину земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, загальною площею 0,349 га, яка розташована в смт Козин Обухівського району Київської області та належить ОСОБА_4 , згідно зі схемою в додатку № 2 висновку експерта № 329/11/2018, складеного за результатами проведеної судової земельно-технічної експертизи від 23 листопада 2018 року, а саме: в напрямку із земель загального користування до садиби № 43/7, що розташована на присадибній ділянці з кадастровим номером :05:109:0101, по наступних точках 1-2-3-4-5-6-7-8-9-10-1 зі сторонами 6,46м-6,59м-1,27м-7,47м-1,4м-6,5м-5,94м-6,27м-8,15м-7,61м (зображено на схемі в додатку № 2 до Висновку).

Постановою Київського апеляційного суду від 25 липня 2019 року та постановою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18 у наведеній частині залишено без змін.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 16 квітня 2020 року межі земельного сервітуту, встановленого рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18 відносно земельної ділянки відповідача, кадастровий номер :05:109:0108, були внесені до Державного земельного кадастру та зображені на кадастровому плані цієї земельної ділянки.

Позивачі у визначеному законом порядку набули (отримали) речове право на чуже майно, а саме право користування земельним сервітутом у спосіб, визначений рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18.

ОСОБА_4 на межі між проходом і проїздом по шляху встановленого й зареєстрованого земельного сервітуту та дорогою загального користування по АДРЕСА_3 , встановив паркан (огорожу), розмістив (висадив) зелені насадження.

Допитаний у судовому засіданні а суді першої інстанції як свідок ОСОБА_6 показав, що він працює головою правління Об`єднання співвласників житлового комплексу «Кантрі». Між земельною ділянкою відповідача та дорогою загального користування знаходиться бетонний секційний паркан, а за ним приблизно у вересні 2021 року працівником відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_7 висаджені дерева туї. Зелені насадження були висаджені одразу після того, як позивачі за свій рахунок зі сторони дороги по пров. Рибальський в смт Козин Обухівського району Київської області встановили розсувні ворота, в межах двох наявних секцій частини паркану, тобто там, де має відбуватись проїзд позивачів. Свідок ОСОБА_6 підтвердив фактичне місце розташування на місцевості меж земельного сервітуту та зазначених перешкод на пред`явлених йому для огляду фотознімках, які перебувають у матеріалах справи.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 показав, що працює охоронцем у відповідача в смт Козин і підтвердив, що від ОСОБА_4 дійсно отримав розпорядження не пропускати позивачів до садиб через належну відповідачу земельну ділянку.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_9 показав, що працює охоронцем домоволодінь відповідача ОСОБА_4 в смт Козин Обухівського району Київської області. Позивачів ніколи не бачив. До будинків є два під`їзди.

Допитаний у судовому засіданні суду першої інстанції експерт ОСОБА_10 пояснив, що, проводячи земельно-технічну експертизу у справі № 372/656/18, він здійснив виїзд на місцевість у смт Козин Обухівського району Київської області, за допомогою спеціальних технічних приладів провів усі необхідні обміри та запропонував декілька можливих варіантів доступу позивачів до їх садиб. Обраний судом при вирішенні спору у справі № 372/656/18 варіант встановлення земельного сервітуту дійсно є найменш обтяжливий для власника суміжної земельної ділянки, тобто для ОСОБА_4 , оскільки є найкоротшим шляхом, по якому позивачі можуть потрапити до своїх садиб із дороги по пров. Рибальському в смт Козин Обухівського району Київської області. Обраний варіант зображений ним у відповідних додатках до висновку, а місце, в якому необхідно демонтувати паркан, позначено на схемах між № 2 та № 3, й відстань проміру ліній дорівнює 6 м 59 см, яка відповідно до технічних вимог є достатньою для проходу і одночасного проїзду транспортних засобів в зустрічному напрямку (в`їзд/виїзд). Пропоноване місце демонтажу паркану у визначених точках та розмірах на місцевості відповідає пред`явленим йому для огляду фотознімкам, на яких зображено фрагмент цього паркану.

20 серпня 2021 року позивачі направили ОСОБА_4 лист-вимогу щодо виконання судового рішення та необхідності усунення штучних перешкод в користуванні земельним сервітутом. Ця вимога позивачів була залишена без задоволення.

Правнича допомога позивачам надавалася адвокатом Адвокатським об`єднанням «Лавринович і партнери» Кіян А. В. та ОСОБА_11 відповідно до договорів про надання правової допомоги від 22 листопада 2021 року № 22/11-01, від 22 листопада 2021 року № 22/11-02, від 22 листопада 2021 року № 22/11-03, укладених із Адвокатським об`єднанням «Лавринович і партнери», та на підставі ордерів на надання правничої (правової) допомоги, виданих 07 квітня 2022 року на ім`я адвоката Кіян А. В., ордерів, виданих 28 березня 2023 року на ім`я адвоката Федько Т. В.

У договорах про надання правової допомоги сторони визначили погодинні ставки за правову допомогу, у зв`язку із чим позивачами долучено погодинні звіти від 18 травня 2023 року про надання правової допомоги за договорами № 22/11-01 № 22/11-02, № 22/11-03 щодо відпрацьованого часу та обсягу наданих адвокатами послуг і виконаних робіт, які прийняті ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

На підтвердження витрат на правничу допомогу представник позивачів надав копії звітів про надання професійної правничої допомоги за договорами від 18 травня 2023 року, актів приймання-передачі наданої правничої допомоги від 18 травня 2023 року за вказаними договорами, а також рахунки-фактури, відповідно до яких розмір витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 склав 94 037,37 грн, ОСОБА_2 - 45 137,93 грн, ОСОБА_3 - 45 137,93 грн.

15 червня 2023 року представник відповідача подала заяву про зменшення витрат на оплату правничої допомоги.

Представник відповідача, на підтвердження здійснених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, надала договір про надання адвокатських послуг від 23 травня 2022 року та додаткову угоду від 26 квітня 2023 року № 5.

Представник відповідача не надала суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме:

- суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- судові рішення оскаржуються з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України, зокрема, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката Демидової Т. М. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо суті спору

Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з частиною першою статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі "Світлана Науменко проти України" (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53).

Судами попередніх інстанцій установлено, що встановлений судовим рішенням від 23 квітня 2019 року сервітут є чинним, що в силу вимог статті 18 ЦПК України є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (частина друга статті 152 ЗК України).

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до глави 29 цього Кодекс, а отже, згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України (глава 29) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування майном, зокрема, шляхом пред`явлення негаторного позову.

У справі, що переглядається судом касаційної інстанції, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 чинить перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у користуванні земельним сервітутом, встановленим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 квітня 2019 року у справі № 372/656/18, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні ділянкою, щодо якої встановлено сервітут.

За встановлених у справі обставин, висновки суддів попередніх інстанцій не суперечать висновками, викладеним у постановах Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18 (провадження № 61-18819св20), від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20 (провадження № 61-14169св21), від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20 (провадження № 61-7577св22), на які заявник посилається в касаційній скарзі.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що для захисту порушеного права позивачів достатнім буде демонтувати частину паркану та перенести зелені насадження на інше місце на площі земельної ділянки, належної відповідачу, в межах згідно зі схемою в додатках до висновку судової земельно-технічної експертизи, проведеної у справі № 329/11/2018, що охоплює забезпечення позивачам можливості проходу, проїзду до своїх домоволодінь, буде найменш обтяжливим для відповідача та таким, що враховує законні інтереси власника земельної ділянки.

Отже, позивачі, вважаючи, що протиправні дії відповідача порушують умови сервітуту, їх права на користування проходом та проїздом, обґрунтовано звернулися до суду із відповідним позовом.

У свою чергу, спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 906/1175/18, в основу якої покладено висновок про те, що оскільки договори на встановлення земельного сервітуту від 28 листопада 2006 року та від 08 листопада 2011 року є чинними, в судовому порядку не визнані недійсними та не припиняли свою дію, тому відповідно до вимог статті 11 ЦК України є підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, тому дії відповідача, які виражаються у встановленні металевих воріт та споруд, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, на частині земельної ділянки, відносно якої встановлений земельний сервітут, є протиправними. Тому, відповідно, підставними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги позивача щодо зобов`язання позивача усунути перешкоди в користуванні частиною земельних ділянок, обмеженої сервітутом.

При цьому Верховний Суд вважає ефективним спосіб захисту порушеного права, обраний позивачами.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що право позивачів порушено та підлягає захисту, однак вважає за потрібне змінити формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції, виклавши її з урахуванням способу захисту, погодженого Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 15 серпня 2023 року у справі № 906/1175/18, у частині покладення на власника земельної ділянки, обтяженої сервітутом, обов`язків.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували приписи статті 141 ЦПК України, визначаючи розмір судового збору, який підлягав стягненню на користь позивачів, Верховний Суд спростовує з огляду на таке.

Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропроційно розміру задоволених позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вирішив питання про відшкодування позивачам сплаченого судового збору, урахувавши, що кожен із позивачів звернувся з вимогою про захист його порушеного права та врахував приписи частини першої статті 141 ЦПК України.

Щодо витрат на правову допомогу

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).

Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, витрати на професійну правничу допомогу (пункт перший частини третьої статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21). Указана судова практика є незмінною.

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 03 липня 2023 року, яке постановою суду апеляційної інстанції залишено без змін, вирішено питання розподілу витрат на правничу допомогу, понесених позивачами.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, взяв до уваги заяву відповідача про зменшення розміру витрат на правову допомогу, складність справи, обсяг та час, необхідний для виконання адвокатами, які надавали професійну правничу допомогу позивачам, робіт, обсяг фактично виконаної роботи, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність понесених позивачами витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн на користь кожного з позивачів, оскільки понесені витрати на професійну правничу допомогу суд правильно вважав співмірними зі складністю цієї справи, відповідали критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, пропорційні до предмета спору та є доведеними.

При цьому колегія суддів зазначає, що домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

У постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 (провадження № К/9901/29763/20) касаційний адміністративний суд дійшов такого висновку: «На переконання колегії суддів, зазначені норми (ст. ст. 134, 139) були введені в КАС України з 15.12.2017, у тому числі, з метою унормування відносин між суб`єктами, які потребують юридичного супроводу, та адвокатами. Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі із суб`єктом владних повноважень). При цьому норми зазначених статей спрямовані саме на захист прав та інтересів позивачів-суб`єктів господарювання, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість позивачів отримати відшкодування понесених витрат на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Отже, висновки судів попередніх інстанцій про відмову у відшкодуванні витрат на правничу допомогу через відсутність доказів оплати вказаних послуг не узгоджується з нормами чинного процесуального законодавства та вищенаведеними висновками Верховного Суду».

Пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Оскільки цивільне, господарське та адміністративне судочинство об`єднані основоположним принципом, що полягає у забезпеченні відшкодування витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення, враховуючи те, що процесуальні вимоги до доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу є тотожними для всіх видів судочинства, Верховний Суд дійшов висновку, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Отже, доводи касаційної скарги про необхідність подання доказів сплати гонорару адвоката і, як наслідок, відмови у стягненні таких витрат, є помилковими і на увагу не заслуговують, тому додаткове рішення суду першої інстанції від 03 липня 2023 року та постанову суду апеляційної інстанції в цій частині слід залишити без змін.

Подібні висновки містить постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 199/3508/21 (провадження № 61-10055св23).

Не погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні клопотання представника відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу, заявник указувала, що суди не звернули увагу на те, що додатковою угодою № 5, укладеною між відповідачем та його адвокатом 26 квітня 2023 року, визначена фіксована сума гонорару у розмірі 21 000,00 грн, що дає право стороні не подавати до суду детальний опис робіт (наданих послуг), відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги.

Колегія не може погодитися з таким доводами касаційної скарги з огляду на таке.

Гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

Суди встановили, що на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції представник відповідача надала такі докази:

- договір про надання правової допомоги б/н, укладений 23 травня 2022 року між адвокатом Демидовою Т. М. та ОСОБА_4 , згідно з пунктом 1.1 якого клієнт у порядку та на умовах, визначених цим договором (та/або додатковими угодами до нього, які є невід`ємними частинами договору), доручає, а адвокат зобов`язується відповідно до доручень клієнта надати за плату юридичні послуги щодо здійснення захисту, представництва та надання правової допомоги в захисті прав та інтересів клієнта в наступних питаннях;

- додаткову угоду № 5, укладену 26 квітня 2023 року між адвокатом Демидовою Т. М. та ОСОБА_4 до договору про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року б/н, пунктом 1 якої передбачено, що ця додаткова угода визначає порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката за надання правової допомоги у цивільній справі № 372/1704/22 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні встановленим земельним сервітутом для проїзду до садиб. Адвокат зобов`язується здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій. Клієнт зобов`язується виплатити адвокату винагороду за виконану роботу відповідно до досягнутої домовленості.

Пунктом 2 додаткової угоди визначено, що вартість послуг за правову допомогу, передбачену пунктом 1.1 договору про надання правової допомоги від 23 травня 2022 року б/н, клієнт сплачує адвокату винагороду (гонорар). Розмір винагороди адвоката при наданні правової допомоги складає 21 000,00 грн.

Пунктами 7.1, 7.2 визначено, що правова допомога вважається наданою після підписання акта приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами. Адвокат надає клієнту акт приймання-передачі наданої правової допомоги, в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до у мов договору, додаткові витрати, які були понесені адвокатом понад узгоджену суму гонорару (якщо такі мали місце).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) відступила від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18 (провадження № 61-13573св19), вказавши, що у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Ураховуючи, що пунктами 7.1, 7.2 додаткової угоди від 26 квітня 2023 року сторони погодили, що правова допомога вважається наданою після підписання акта приймання-передачі наданої правової допомоги, який підписується сторонами та в якому зазначається зміст наданої правової допомоги, розмір гонорару, який підлягає сплаті відповідно до умов договору, а пунктом 1 додаткової угоди адвокат зобов`язався здійснювати представництво та захист інтересів клієнта у судах першої, апеляційної, касаційної інстанцій, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відповідач не довів суду першої інстанції склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, отриманої у суді першої інстанції.

За встановлених у обставин, висновки суддів попередніх інстанцій не суперечать висновками, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) та у постановах Верховного Суду від 17 вересня 2019 року у справі № 810/3806/18 (провадження № К/9901/57510/18), від 31 березня 2020 року у справі № 726/549/19 (провадження № К/9901/22135/19)від 21 березня 2018 року у справі № 815/4300/17 (провадження № К/9901/3803/17), від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16 (провадження № К/9901/11835/18), від 18 жовтня 2018 року у справі № 813/4989/17 (провадження № К/9901/57510/18),на які заявник посилається в касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги про безпідставну відмову у задоволенні клопотання про витребування доказів щодо фактично понесених позивачами витрат на правову допомогу, колегія суддів спростовує з огляду на висновки, зроблені у цій постанові вище, та враховує, що під час розгляду клопотання суд апеляційної інстанції виконав вимоги статті 260 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України заборонено суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального права, однак формулювання резолютивної частини рішення суду першої інстанції у частині покладених на відповідача зобов`язань слід змінити, виклавши її у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення та додаткові рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката Демидової Тетяни Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року змінити в частині формулювання резолютивної частини та викласти резолютивну частину в такій редакції:

«Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні сервітутною частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, яка розташована у смт Козин Обухівського району Київської області, шляхом покладення обов`язку:

- демонтувати (знести) частину паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см, який перешкоджає проходу, проїзду частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили;

- перенести (пересадити) на інше вільне місце зелені насадження, а саме 3 (три) дерева туї та інші, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_2 у користуванні сервітутною частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, яка розташована у смт Козин Обухівського району Київської області, шляхом покладення обов`язку:

- демонтувати (знести) частину паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см, який перешкоджає проходу, проїзду частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили;

- перенести (пересадити) на інше вільне місце зелені насадження, а саме 3 (три) дерева туї та інші, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили.

Зобов`язати ОСОБА_4 усунути перешкоди ОСОБА_3 у користуванні сервітутною частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, яка розташована у смт Козин Обухівського району Київської області, шляхом покладення обов`язку:

- демонтувати (знести) частину паркану (огорожі) шириною 6 м 59 см, який перешкоджає проходу, проїзду частиною земельної ділянки, кадастровий номер :05:109:0103, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили;

- перенести (пересадити) на інше вільне місце зелені насадження, а саме 3 (три) дерева туї та інші, які висаджено (розміщено), на частині земельної ділянки, з кадастровим номером :05:109:0108, відносно якої встановлено земельний сервітут від 23 квітня 2019 року в місячний строк з дня набрання судового рішення законної сили.»

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 травня 2023 року, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 03 липня 2023 року, додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець