ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 371/890/19

провадження № 61-16935св21

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Олійник А. С.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , на рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року, ухвалене у складі судді Капшук Л. О., та постанову Київського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року, прийняту колегією у складі суддів: Ящук Т. І., Махлай Л. Д., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2019 року Приватне акціонерне товариство(далі - ПрАТ) «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позову вказувало, що ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є власником квартири

АДРЕСА_1 .

28 січня 2010 року Відкрите акціонерне товариства (далі - ВАТ) «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», від імені якого діяв директор Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу товариства, уклало з ОСОБА_1 договір оренди вказаної квартири.

Цей договір укладеного сторонами на наступних умовах:

- житлове приміщення передано орендодавцем орендарю у платне користування з можливістю укласти договір купівлі-продажу квартири;

- орендна плата за користування квартирою встановлена у розмірі 200 грн на місяць, які вносяться на поточний рахунок орендодавця до 15 числа кожного місяця, наступного за звітним;

- орендар зобов`язався самостійно стати на облік як споживач житлово-комунальних та інших послуг, сплачувати кошти за надані послуги в строк, встановлений постачальниками послуг, та звільнити квартиру, що наймається, протягом п`яти днів з моменту видання наказу про звільнення з роботи на підприємствах групи компаній «Миронівський хлібопродукт», якщо інше не буде встановлено додатковою домовленістю сторін;

- орендодавець вправі вимагати від орендаря звільнення квартири згідно з пунктом 2.2.6 даного договору;

- договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 28 січня 2020 року або

до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах Групи

компаній «Миронівський хлібопродукт»/розірвання договору.

ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» змінив організаційно-правову форму на ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» (далі - товариство) і є підприємством групи компаній «Миронівський хлібопродукт».

Вказувало, що згідно з наказом № 3-к від 22 січня 2008 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», а наказом № 327-к від 1 липня 2010 року - переведено на посаду головного енергетика. 18 грудня 2018 року ОСОБА_1 звільнений з вказаної посади.

Разом з ОСОБА_1 у квартирі, яка є предметом договору оренди, зареєстровані його дружина та двоє дітей. Членам сім`ї ОСОБА_1 квартира в оренду не передавалася, відповідно до умов договору члени сім`ї відповідача не мають законних підстав для проживання у ній після звільнення ОСОБА_1 з посади головного енергетика Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» відокремленого підрозділу ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів».

29 березня 2019 року товариство надіслало відповідачам повідомлення

за вих. № 87, яке містило вимогу про звільнення квартири, передачу її товариству та зняття з реєстрації орендаря і членів його сім`ї. Відповідачі отримали вказане повідомлення 16 квітня 2019 року, проте квартиру не звільнили.

Невиконання ОСОБА_1 обов`язку щодо повернення житлового приміщення за договором оренди перешкоджає реалізації ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» права власності на вказану квартиру. Підстава, на якій було набуте майно, відпала в зв`язку із закінченням строку дії договору оренди квартири № 5 від 28 січня 2010 року, який припинено датою звільнення орендаря з роботи (8 грудня 2018 року) на підставі пункту 5.1 договору.

Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 12 листопада

2019 року до участі у справі залучено як співвідповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування Миронівської районної державної адміністрації Київської області

Посилаючись на вказані обставини просило виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири

АДРЕСА_1 без надання іншого житла зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири

АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Стягнено з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства (далі - ПрАТ) «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» по 966,50 грн у відшкодування судового збору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що:

- укладений позивачем та ОСОБА_1 договір оренди житла від 28 січня

2010 року діяв до моменту звільнення останнього з роботи;

- протягом п`яти днів з моменту видання наказу про звільнення ОСОБА_1 у нього виник обов`язок звільнити займану квартиру;

- підстави для переходу житла у власність ОСОБА_1 , передбачені умовами додатку до договору оренди житла № 5, відсутні, оскільки договір припинив свою дію до закінчення 10 років з моменту укладення договору;

- 29 березня 2019 року позивач надіслав ОСОБА_1 вимогу про звільнення квартири, передання її власнику за актом приймання-передачі та зняття зареєстрованих у квартирі осіб з реєстрації, яку 16 квітня 2019 року останній отримав, проте не виконав;

- ОСОБА_1 не виконав обов`язок щодо повернення квартири, що чинить перешкоди для реалізації ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» права власності, зокрема унеможливлює передання його у користування працівникам товариства чи інше використання його на власний розсуд;

- ОСОБА_1 на праві власності належить інше житло - квартира

АДРЕСА_3 .

Встановивши вказані обставини, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивач вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном на підставі статті 391 ЦК України, оскільки відповідачі, незважаючи на вимогу власника житла, після закінчення дії договору оренди житла відмовились його звільнити, тому права позивача підлягають захисту шляхом виселення орендаря та інших осіб, які проживають у квартирі, зі зняттям їх з реєстрації за цією адресою.

Постановою Київського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про існування правових підстав для виселення відповідачів з квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтня 2021 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року і передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає у розгляді справи за відсутності законних представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не зверталися до суду із заявами про розгляд справи без їх участі та не надавали повноваження на представництво їх інтересів іншим особам. Зазначала, що відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки її представнику - адвокату Ящуку Л. А. є врученням повістки їй як відповідачу і не свідчить про повідомлення її про судове засідання як законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Зазначала, що неповідомлення її як законного представника ОСОБА_3 та

ОСОБА_4 про дату, час і місце розгляду справи унеможливило реалізацію останніми їх прав щодо подання доказів та заяви про застосування наслідків спливу позовної давності.

Вказує про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 6 лютого 2019 року

у справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829св18), про те, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція).

На думку заявника, висновок судів попередніх інстанцій про виселення відповідачів відповідає статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції з огляду на те, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 є помилковим, оскільки суди не врахували, що ця квартира знаходиться на відстані понад 700 кілометрів від міста Миронівка Київської області, в якому вона працює, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - відвідують навчальні заклади.

Зазначає про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), про те, що частина друга статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Крім того, вважає, що суди попередніх інстанцій помилково відхилили клопотання про призначення судово-криміналістичної експертизи.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2022 року представник ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» - адвокат Лавренюк Л. П. подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків судів попередніх інстанцій про задоволення позову.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про:

- неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року

у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) та постановах Верховного Суду (провадження № 61-14517св18) і від 6 лютого 2019 року

у справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829св18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України);

- про розгляд судом першої інстанції справи за її (як представника дітей) відсутності та відсутності законних представників малолітніх відповідачів, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання; необґрунтоване відхилення судами першої та апеляційної інстанцій клопотання про призначення судово-криміналістичної експертизи (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року зупинено виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Ухвалою Верховного Суду від 6 вересня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30 травня 2010 року виконавчим комітетом Миронівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Миронівської міської ради № 57 від 24 лютого 2010 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 262545412, виданого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 30 травня 2010 року, ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є власником квартири АДРЕСА_1 .

Зі змісту наказів про прийом на роботу № 3-к від 22 січня 2008 року, про переведення на іншу роботу № 327-к від 1 липня 2010 року та про припинення трудового договору № 550-П від 18 грудня 2018 року суди встановили, що

ОСОБА_1 22 січня 2008 року прийнятий на роботу у Миронівський м`ясопереробний завод «Легко» відокремлений підрозділ ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» на посаду інженера-енергетика, 1 липня 2010 року переведений на посаду головного енергетика заводу, 18 грудня 2018 року звільнений з посади за угодою сторін.

28 січня 2010 року ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» в особі директора відокремленого підрозділу «Миронівського м`ясопереробного заводу «Легко» Сокирка П. О. уклало з ОСОБА_1 договір № 5 оренди квартири, яким врегульовані правовідносини, пов`язані з передачею ОСОБА_1 у платне користування квартири АДРЕСА_1 з можливістю у подальшому укласти договір купівлі-продажу вказаного житлового приміщення.

Зі змісту вказаного договору оренди житла суди встановили, що:

- сторони передбачили право орендаря та обов`язок орендодавця укласти договір купівлі-продажу квартири за умови, що орендар пропрацює на підприємстві

групи компаній «Миронівський хлібопродукт» десять років з дати укладення договору оренди квартири (пункти 2.1.2 та 3.2.2);

- орендар зобов`язується звільнити квартиру, що наймається, протягом п`яти

днів з моменту видання наказу про звільнення з роботи на підприємствах компаній ВАТ «Миронівський хлібопродукт», якщо інше не встановлено додатковою домовленістю сторін (пункт 2.2.6);

- орендодавець має право вимагати від орендаря звільнення квартири згідно з пунктом 2.2.6 даного договору. Орендар має право орендувати квартиру на умовах укладеного договору лише за умови, що він є працівником групи

компаній «Миронівський хлібопродукт» (пункти 3.1.3, 3.2.1);

- договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до 28 січня 2020 року або до моменту звільнення орендаря з роботи на підприємствах групи

компаній «Миронівський хлібопродукт»/розірвання договору (пункт 5.1).

28 січня 2010 року цими ж сторонами підписано додаток до договору оренди, за яким згідно з пунктом 6.21 Колективного договору спеціалістам підприємств групи компаній «Миронівський хлібопродукт» за необхідності підприємство надає в оренду житлові приміщення (квартири) терміном на 10 років з дня укладення договору оренди. Житло переходить у власність спеціаліста за рішенням адміністрації за умови, що трудовий договір не буде розірваний з адміністрацією протягом 10 років з моменту укладення договору оренди та спеціаліст не буде перебувати в декретній відпустці більше 3 років протягом строку дії договору оренди.

Зі змісту Статуту, затвердженого загальними зборами ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів», протоколу річних загальних зборів № 1

від 24 квітня 2019 року суди встановили, що ВАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» змінило організаційно-правову форму.

ПрАТ «Миронівський завод по виготовленню круп і комбікормів» є підприємством Групи компаній «Миронівський хлібопродукт», що підтверджено даними довідки голови правління від 25 червня 2019 року.

Зі змісту довідки Миронівської міської ради № 2360 від 20 червня 2019 року суди встановили, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх діти - ОСОБА_3 , 2007 року народження та ОСОБА_4 , 2013 року народження.

Суди встановили, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності

на квартиру АДРЕСА_3 .

Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права і характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 4 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частинами першою, третьою статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення прав та обов`язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію: передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 626, частини першої статті 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Приписами статті 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до статті 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно з частинами першою та третьою статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому (частини перша та друга

статті 812 ЦК України).

Частиною першою статті 821 ЦК України встановлено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла.

Встановивши, що відповідачі на момент пред`явлення позову про їх виселення проживали у квартирі, яка належить на праві власності позивачу, строк дії договору оренди квартири припинився у зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 з роботи на підприємстві групи компаній «Миронівський хлібопродукт», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що полягає у розгляді справи за відсутності законних представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які не були повідомлені про дату час і місце розгляду справи, є аналогічними доводам апеляційної скарги. Відхиляючи зазначені доводи, апеляційний суд встановив, що представник ОСОБА_1 і

ОСОБА_2 - адвокат Ящук Л. А. був повідомлений про дату, і місце судового засідання судовою повісткою, направленою в електронній формі за допомогою смс-повідомлення. Суд апеляційної інстанції зазначив, що за змістом частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки адвокату Ящуку Л. А., який є представником ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , вважається врученням повістки цим особам. Колегія суддів погоджується з такими мотивами відхилення вказаних доводів апеляційної скарги.

В касаційній скарзі ОСОБА_2 не заперечує як обставини отримання адвокатом Ящуком Л. А. судової повістки, так і факт її повідомлення про судове засідання, призначене на 30 грудня 2021 року, як відповідача.

Колегія суддів зазначає, що повідомлення ОСОБА_2 (як відповідача) про судове засідання, призначене на 30 грудня 2021 року, спростовує доводи касаційної скарги про її неповідомлення як законного представника ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , тому такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Посилання заявника про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року

у справі № 760/4766/16-ц (провадження № 61-14517св18) та від 6 лютого 2019 року

у справі № 753/15273/17-ц (провадження № 61-48829св18), відхиляються касаційним судом, оскільки за обставинами цієї справи виселення відповідачів з належного позивачу на праві власності житла переслідує легітимну мету, оскільки судами попередніх інстанцій не встановлено жодних обставин, які свідчать про перевагу інтересів відповідачів та їх прав на повагу до житла, яке припинено внаслідок закінчення строку дії договору оренди квартири, над інтересами позивача та про покладення саме на відповідачів індивідуального та надмірного тягара. Тобто таке виселення відповідає і критерію пропорційності.

Крім того, укладаючи у січні 2010 року договір оренди ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усвідомлювали, що такий договір є строковим і його дія прямо залежить від існування трудових відносин ОСОБА_1 з позивачем і на такі умови погодилися.

Безпідставними є доводи заявника про неврахування судами висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 31 жовтня 2018 року

у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), про те, що частина друга

статті 109 ЖК України установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, оскільки у справі, яка переглядається, відповідачі набули тимчасове право користування спірною квартирою на підставі договору оренди, дія якого припинена після звільнення ОСОБА_1 з роботи на підприємстві групи компаній «Миронівський хлібопродукт».

Не впливають на правильність висновків судів і доводи заявника про безпідставне відхилення судами клопотання про призначення судово-криміналістичної експертизи, оскільки факт надання позивачем ОСОБА_1 в оренду квартири АДРЕСА_1 на підставі укладеного договору № 5 оренди квартири від 28 січня 2010 року і факт підписання цього договору ОСОБА_1 не заперечував. Заявляючи клопотання про призначення експертизи, представник відповідачів вказував, що у ОСОБА_1 виникли сумніви в оригінальності наданого позивачем договору оренди та додатку до договору проте не зазначив, в чому саме полягають ці сумніви. Надавши оцінку змісту клопотання про призначення експертизи, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення такого клопотання.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду- без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Щодо поновлення виконання судового рішення

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін, касаційний суд відповідно

до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року у відповідній частині.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 30 грудня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 2 вересня 2021 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Миронівського районного суду Київської області

від 30 грудня 2020 року в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з квартири

АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстрації місця проживання.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною іоскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко А. С. Олійник В. В. Сердюк