Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа №377/931/23

Провадження №2/377/33/24

16 квітня 2024 року Славутицький міський суд Київської області у складі: головуючої судді Малишенко Т.О., за участі секретаря судового засідання Лутченко В.С., сторони не з`явились, розглянувши в судовому засіданні у залі суду в м. Славутичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

У С Т А Н О В И В :

20.11.2023 року до суду надійшла позовна заява, у якій позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 просять встановити наступний порядок користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 а саме, виділити ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у користування одну ізольовану жилу кімнату площею 19,2кв.м. (позиція 1 згідно технічного паспорта), залишивши у користуванні відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дві інші ізольовані жилі кімнати площею 11,7 та 13,4 кв.м. /позиції 2,3 згідно технічного паспорта, інші приміщення загального користування: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, лоджію /позиції 4, 5, 6, 7, 8 згідно технічного паспорта/ залишити в спільному користуванні.

В той же час 02.04.2024 року від позивача ОСОБА_6 до суду власноручно подано заяву про відмову від позову.

Ухвалою суду від 16.04.2024 року прийнято відмову позивача ОСОБА_6 про встановлення порядку користування житловим приміщенням і в цій частині вимог закрито провадження.

Інший позивач ОСОБА_9 позовні вимоги обгрунтовує тим, що в даному житловому приміщенні проживає сам, є пенсіонером, не працює, внаслідок чого не має можливості самостійно нести всі витрати по утриманню квартири. З урахуванням того, що відповідачі є співвласниками цього житла і також зареєстровані в квартирі, він позбавлений можливості отримувати субсидію на оплату комунальних послуг. Тому пропонує встановити наступний порядок користування житловим приміщенням, що належить їм на праві спільної часткової власності, з закріпленням за ним ОСОБА_5 і його сином ОСОБА_6 , у встановленому законом порядку однієї ізольованої жилої кімнати у межах розміру їх ідеальної частки, та виділенням відповідачам ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які є співвласниками квартири, двох інших жилих кімнат, залишивши інші приміщення квартири загального користування у спільному користуванні. А саме виділити позивачу ОСОБА_5 та його старшому сину ОСОБА_6 , у користування одну ізольовану жилу кімнату розміром 19,2 кв.м., жилої площі (позиція 1 згідно технічного паспорта), залишивши у користуванні відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дві інші ізольовані жилі кімнати площею 11,7 та 13,4 кв. м. /позиції 2,3 згідно технічного паспорта/. Інші приміщення загального користування - кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, лоджію /позиції 4,5, 6, 7, 8 згідно технічного паспорта/ залишити в спільному користуванні.

Ухвалою судді від 05.12.2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судовий розгляд справи на 22 грудня 2023 року.

Ухвалою судді від 22.12.2023 року відкладено розгляд справи на підставі ст. 223 ЦПК України на 31.01.2024 року, яке було знято з розгляду та перепризначено на 20.02.2024 року.

Ухвалою судді від 20.02.2024 року відкладено розгляд справи за клопотанням відповідача ОСОБА_7 на 07.03.2024 року.

Ухвалою судді від 07.03.2024 року відкладено розгляд справи за клопотанням відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на 26.03.2024 року.

Ухвалою судді від 26.03.2024 року відкладено за клопотанням позивача ОСОБА_5 , для надання часу отримати відзив.

28.03.2024 року від відповідача ОСОБА_7 до суду надійшов відзив на позов. Відзив обґрунтований тим, що як вбачається з ч.2 ст.358 ЦК України, первинне значення у врегулюванні відносин щодо порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, має домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування жилим приміщенням, такий порядок користування може встановити суд. Тобто спір вирішується судом у разі його наявності. В позовній заяві ОСОБА_5 зазначив, що відповідачі ухиляються від вирішення питання визначення порядку користування спільною квартирою в добровільному порядку, однак ні ОСОБА_7 , ні іншому відповідачу ОСОБА_10 жодних пропозицій від позивачів щодо добровільного вирішення питання не надходило, не було запропоновано певних варіантів користування квартирою. Також в позовній заяві ОСОБА_5 вказує, що по причині, що відповідачі є співвласниками житла і зареєстровані в квартирі, він позбавлений можливості отримувати субсидію на оплату комунальних послуг. Однак до позовної заяви не додано жодних доказів того, що він звертався до відповідних органів із заявою про призначення йому житлової субсидії, про відмову у її призначенні а також того, що встановлення порядку користування житлом у запропонований позивачами спосіб гарантує отримання субсидії позивачу ОСОБА_5 . Жодних перепон у користуванні позивачами квартирою за адресою АДРЕСА_2 відповідачі не чинять, отже вважає, що спір з даного приводу взагалі відсутній. За час спільного проживання ОСОБА_5 створював умови, неможливі для нормального проживання він постійно вчиняв сварки, застосовував по відношенню до неї фізичну силу, погрожував і переслідував, що призвело то того, що вона була вимушена придбати собі кімнату у гуртожитку, де зараз постійно проживає. Коли відповідачка та її діти припинили проживання у квартирі по АДРЕСА_3 , між ними з позивачем було досягнуто усної домовленості про те, що оскільки ОСОБА_5 сам залишається проживати у спільній квартирі та одноосібно використовує всі кімнати, то витрати по утриманню майна буде нести він. Саме у такий спосіб і було вирішено питання користування житловим приміщенням. Також вона та сини пропонували ОСОБА_5 продати спільну квартиру і поділити кошти, віддати житло дітям, а ОСОБА_5 придбати кімнату у гуртожитку, але від запропонованих варіантів він відмовлявся, адже його повністю влаштовувало те, що ніхто крім нього не проживає у квартирі.

Дійсно, ч.3 ст.358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. В позовній заяві, з посиланням на інформацію з технічного паспорта на квартиру щодо площі житла (загальна площа 67,4 кв.м., житлова площа 44,3 кв.м.) позивачі вказують, що розмір ідеальної частки кожного із співвласників житлового приміщення складає 11,75 кв.м. За ч.1 ст.383 ЦК України та ст.150 Житлового кодексу України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником квартири (будинку), ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

В позовній заяві заявлена вимога про виділ у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 одну ізольовану жилу кімнату площею 19,2 кв.м (позиція 1 згідно технічного паспорту), залишення у користуванні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дві інші ізольовані жилі кімнати площею 11,7 та 13,4 кв.м (позиції 2,3 згідно технічного паспорта). Виходячи із загальної житлової площі, на кожного із співвласників у спірній квартирі припадає по 11,075 кв.м. житлової площі, а тому сторонам неможливо виділити окремі ізольовані кімнати у відповідності до їх часток у праві спільної часткової власності.

Вважає, що виділення позивачам однієї кімнати площею 19,2 кв.м, крім іншого, може призвести до того, що в подальшому між співвласниками виникне новий судовий спір щодо користування квартирою зважаючи на наступне: обидва співвласника (позивача), які просять виділити їм кімнату житловою площею 19,2 кв.м, є повнолітніми особами; позивач ОСОБА_6 має сім`ю (перебуває у шлюбі з ОСОБА_11 , та має малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ); члени сім`ї ОСОБА_13 за законом мають право проживати разом з ним у житловому приміщенні, що йому належить; на скільки їй відомо, разом з позивачем ОСОБА_5 проживає співмешканка; проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в одній кімнаті неможливе, оскільки вона обладнана лише одним спальним місцем розкладним диваном. Також зазначає, що інший відповідач ОСОБА_8 також має власну сім`ю перебуває у шлюбі з ОСОБА_14 та має малолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з якими проживають за іншою адресою.

28.03.2024 року від відповідача ОСОБА_8 до суду надійшли письмові пояснення по справі. З яких вбачається що хоч він і прописаний в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , з 2021 року там не проживає і вказане житло не використовує. Ще під час спільного проживання з батьками, його батько ОСОБА_5 часто влаштовував вдома скандали, застосовував до матері домашнє насильство, внаслідок чого мати розлучилася з батьком і з 2021 року також припинила проживати в квартирі, яка належить позивачам і відповідачам на праві спільної часткової власності. Наразі він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_14 , він разом з дружиною і малолітньою дитиною ІНФОРМАЦІЯ_2 проживаємо в орендованій квартирі.

Його брат, ОСОБА_6 так само перебуває у шлюбі і вже кілька років разом з дружиною і дитиною проживає, в іншому приміщенні. Отже враховуючи те, що через вживання спиртних напоїв, вчинення сварок батько ОСОБА_5 створив у квартирі по АДРЕСА_2 умови, неможливі для нормального проживання всіх членів сім`ї. Коли він з братом та матір`ю переїжджали з цієї квартири кожен у різне житло, між ними з батьком була усна домовленість про те, що оскільки він одноосібно використовує спільну квартиру, то він бере на себе обов`язок по утриманню даного житла, сплату всіх необхідних платежів, тощо. Тому для нього було несподіванкою пред`явлення батьком і братом даного позову та пропозиція озвученого ними порядку користування житлом. До того ж одну із кімнат, яку позивачі просять виділити йому та матері зараз займає батько і проживає в ній. Вважає, що запропонований позивачами порядок визначення користування житлом є таким, що порушує права співвласників, адже кожному повнолітньому члену сім`ї не буде виділено окрему ізольовану кімнату, тому проти задоволення позову заперечує. У разі задоволення позову батько так само буде одноосібно проживати в спільній квартирі, а інші співвласники проживатимуть в іншому житлі. В позовній заяві зазначено, що відповідачі ухиляються від вирішення даного питання в добровільному порядку, однак позивачі з даним питанням не звертались ні до нього, ні до матері. Зважаючи на те, що мати почувалася в небезпеці проживаючи в одній квартирі з батьком, після того як вони з братом переїхали від батьків, і була змушена придбати собі кімнату у гуртожитку, де вона зараз проживає.

В призначене судове засідання сторони не з`явились.

Позивач ОСОБА_5 , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав.

Позивач ОСОБА_6 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. До суду 02.04.2024 року разом з заявою про відмову від позову подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_7 у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. До суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги заперечувала, підтримала свій відзив.

Відповідач ОСОБА_16 , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги заперечував, підтримав свої пояснення.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом встановлено, що у відповідності до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно (серія НОМЕР_1 ) ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 і ОСОБА_6 , мають у приватній спільній частковій власності по 1/4 частині кожному у трьохкімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 , про що зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на рерухоме майно 03.03.2005 року.

Відповідно до технічного паспорту на об`єкт нерухомості, загальна площа квартири АДРЕСА_1 становить 67,4 кв.м., житлова площа складає 44,3 кв.м. Квартира складається із трьох окремих ізольованих кімнат. Перша кімната - 19,2 кв.м, друга кімната 11,7 кв.м., третя кімната 13,4 кв.м. Тобто кожному співвласнику даної житлової площі належить загальна площа квартири по 16,85 кв.м., а житлова площа кожного складає 11,08 кв.м.

ОСОБА_5 знаходився у шлюбі з ОСОБА_7 , який було розірвано 25 жовтня 2016 року, про що Славутицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області вчинено актовий запис за № 25.

За час перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей:

- син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який на даний час є повнолітнім і перебуває у шлюбі з ОСОБА_14 та має малолітню дитину ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

- син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який на даний час є повнолітнім, має сім`ю дружину ОСОБА_11 та малолітню дитину ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .;

Відповідно наданої довідки в квартирі зареєстровані ОСОБА_5 (позивач), ОСОБА_7 (відповідач)-колишня дружина, та повнолітні сини ОСОБА_8 та ОСОБА_6 .

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст.1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 41 Конституції Украйни кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Тобто за загальним правилом Цивільний Кодекс України передбачає, що саме після набуття права власності на майно власник може реалізовувати свої правомочності щодо володіння, користування та розпоряджання таким майном.

У відповідності до ст.ст. 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно до ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

За приписами ст. 355 ЦК України, майно,що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності(спільне майно). Спільна власність вважається частковою,якщо доовором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК Украйни, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Із наданих документів судом встановлено, що позивач ОСОБА_17 на даний час проживає у трьох кімнатній квартирі, через створені ним умови усі повнолітні члени сім,ї, а саме колишня дружина та два повнолітні сини із їх сім`ями проживають в інших орендованих приміщеннях. Позивачем ОСОБА_18 не надано жодних пояснень та доказів стосовно того, які саме порушені його права чи охоронювані законом інтереси будуть відновлені внаслідок задоволення його позову у цій справі. Крім того, позивач ОСОБА_5 , приховав від суду, той факт, що у кімнаті 19,2кв.м., яку просить виділити позивач ОСОБА_5 , для себе і повнолітнього сина ОСОБА_6 , (який має свою сім`ю) і мають право проживати члени сім`ї ОСОБА_13 за законом, буде проживати дві окремі сім`ї, позивач і син ОСОБА_19 із своєю сім`єю.

Позивачем не було надано жодних доказів в розрізі положень ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження факту завдання йому будь-яких збитків діями відповідачів. Вся позиція позивача базується лише на його намірі визначитись з відповідачами щодо порядку володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Сторони мають право на користування квартирою відповідно до своїх часток, однак у них виникли спірні відносини щодо користування квартирою.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Позивачем не надано суду доказів того, що спірна квартира може бути поділена в натурі, що можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири, а також не надано доказів того, що в даному житловому приміщенні можливо виділити кожному власнику житлового приміщення із його членами сім`ї окремих кімнат.

На підставі наведеного судом зроблено висновок, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. При цьому судом з`ясовано, що запропонований позивачем ОСОБА_20 , порядок виділу кімнат не відповідатиме допустимим розмірам житлової площі на кожну особу власника із їх членами сім`ї які мають право проживати у даному житловому приміщенні та не призведе до погіршення житлових умов усіх осіб.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою, на виконання у тому числі приписів статті 81 ЦПК України, зобов`язаний довести наявність порушення його прав та законних інтересів, а суд, у свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для захисту прав позивача.

Із наведеного слідує, що на позивача покладається обов`язок довести, яким чином порушується його право або законний інтерес, а суд лише після підтвердження таких доводів може надавати оцінку усім обставинам спірних відносин, оскільки відсутність порушених прав чи інтересів є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_5 , є необґрунтованим. Тому, суд зазначає, що за відсутності належного обґрунтування з наданням відповідних доказів та встановлення наявності порушеного права позивача, незалежно від встановлених інших обставин справи, відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 258-259, 263-265, 280-282 ЦПК України, ст.ст.319-358 ЦК України,суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування житловим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Копію рішення направити сторонам для ознайомлення.

Повне рішення виготовлено 19.04.2024 року.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Позивач ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя Т. О. Малишенко