ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року м. Чернівц Справа № 726/2225/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Управління патрульної поліції у Чернівецькій області, Департамент патрульної поліції у Чернівецькій області, Державна казначейська служба України,

при розгляді справи за апеляційними скаргами Управління патрульної поліції в Чернівецькій області, яка подана ОСОБА_2 , на рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року і додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2024 року, та ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Державної казначейської служби України, на додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2024 року, ухвалених під головуванням судді Мілінчук С.В., дату виготовлення повного тексту рішення не зазначено, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 25 січня 2023 року по вул. Гагаріна, 34 у м. Чернівці він, керуючи автомобілем «PEUGEOT 3009», д.н.з. НОМЕР_1 , був зупинений екіпажом патрульної поліції. У ході спілкування до ОСОБА_1 був застосований спецзасіб «кайданки», його було затримано, доставлено в військкомат, виписано повістку, після чого доставлено в ЧОНД для освідчення на стан сп`яніння, де після його проведення та не встановлення ознак такого, стосовно ОСОБА_1 було складено протокол про адміністративне затримання, постанову за ч.2 ст.122 КУпАП та протокол про адміністративне правопорушення за ст. 185 КУпАП.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року у справі №726/270/23 постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР №6456097 від 25.01.2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП було скасовано, провадження у справі у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення.

Провадження №22-ц/822/345/24

Крім того, постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.02.2023 року у справі №725/656/23 провадження про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення.

Вважав такі дії працівників поліції щодо ініціювання розгляду справи про адміністративне правопорушення та складення стосовно нього вищевказаних постанови та протоколу, а як наслідок, і застосування до нього адміністративного затримання - незаконними.

Згідно повідомлення УПП у Чернівецькій області від 02.08.2023 року, за результатами службового розслідування дисциплінарною комісією було встановлено, що в діях старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 та лейтенанта поліції ОСОБА_5 наявні ознаки дисциплінарного проступку, який мав місце 25.01.2023 року. Разом із тим, вказані посадові особи не були притягнуті до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із закінченням строків для його накладення.

Стверджував, що такими діями працівники поліції завдали йому моральної шкоди. Під час затримання та складання протоколу про адміністративне правопорушення позивач переніс сильне душевне хвилювання, він відчував страх, тривогу, безпорадність, приниження. Крім того, таке адміністративне затримання мало негативні наслідки для репутації позивача, викликало його осуд з боку оточуючих. Він був вимушений оскаржувати постанову про накладення на нього адміністративного стягнення, доводити свою невинуватість. Йому спричинено суттєві моральні страждання, які полягали в приниженні його честі та гідності під час затримання та складання безпідставного протоколу про адміністративне правопорушення та постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, постійних стресах, пов`язаних із судовими процесами та необхідністю доведення свої правоти через незаконне притягнення до адміністративної відповідності.

На підставі наведеного просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі 50 000 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 21 серпня 2023 року заяву представника позивача ОСОБА_6 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 136 грн та судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із рішенням та додатковим рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці УПП у Чернівецькій області подано апеляційну скаргу, однак в прохальній частині просить скасувати тільки основне рішення суду.

В скарзі зазначає, що рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, судом не вірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору.

Зазначає, що ні УПП у Чернівецькій області, ні ДПП не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, тому на спірні правовідносини не поширюються положення ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Стверджує, що судом не враховано, що відшкодування завданої шкоди незалежно від вини покладається виключно на державу Україну, а відшкодування такої шкоди можливе лише за умови встановлення та доведення вини органу державної влади.

Щодо додаткового рішення суду зазначає, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами (платіжним дорученням, квитанцією та іншими документами) оплату наданих йому послуг, а тому апелянт вважає, що в такому випадку відсутні підстави для компенсації витрат позивача на правову допомогу.

За вказаних обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Державна казначейська служба подала апеляційну скаргу на додаткове рішення суду.

В обґрунтування зазначала, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах. В силу приписів частини другої статті 141 та другої статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу можуть бути стягнуті винятково зі сторони у справі, однак не з Державного бюджету України. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України, у разі часткового задоволення позову, на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог покладаються інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, якими, зокрема є витрати на професійну правничу допомогу. Однак суд, всупереч вимогам статті 137 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди суд вказав, що будучи незаконно притягнутим до адміністративної відповідальності, внаслідок незаконного ініціювання проваджень у справі про адміністративні правопорушення (складання стосовно ОСОБА_1 протоколу про адміністративне правопорушення, постанови у справі про адміністративне правопорушення та накладення стягнення у виді штрафу, здійснення адміністративного затримання), ОСОБА_1 відповідно до вказаних нормативно правових актів, підтверджених усталеною судовою практикою, має право на відшкодування моральної шкоди на загальних підставах.

Щодо розміру шкоди виходив з того, що моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, а тому з урахуванням принципів розумності, виваженості і справедливості, визначив розмір компенсації такої у розмірі 15 000 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення вимоги та стягуючи витрати на правничу допомогу суд виходив з того, що позов було задоволено частково, а тому відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на правову допомогу пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 8136 грн.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає не в повній мірі, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається та сторонами визнається й не спростовується, що відповідно до постанови про адміністративне правопорушення ЕАР №6456097 від 25.01.2023 року, 25.01.2023 року о 15 годині 09 хвилин по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Пежо 3009», д.н.з. НОМЕР_1 , користувався засобом мобільного зв`язку, тримаючи його у руці, а також при перевірці документів не пред`явив посвідчення водія та реєстраційний документ на транспортний засіб, чим порушив вимоги п.2.9.д ПДР України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 122 КУпАП (а.с.12).

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 24.03.2023 року у справі №726/270/23, постанову у справі про адміністративне правопорушення серії ЕАР № 6456097 від 25.01.2023 року, про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, було скасовано, провадження у справі у зв`язку із відсутністю у його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.15-21).

25.10.2023 року стосовно ОСОБА_1 було складено протокол у справі про адміністративне правопорушення серії ВАБ №242734, відповідно до якого останній близько 15:01 год. по АДРЕСА_1 не виконав законної вимоги працівника поліції, а саме під час проведення поверхневої перевірки не показав вміст особистих речей відповідно до ст.34 ЗУ «Про Національну Поліцію», шарпав за форменний одяг, поводив себе зухвало та нахабно, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.185 КУпАП (а.с.24).

Також, 25.01.2023 року о 14:58 год. по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 був затриманий для встановлення особи, припинення правопорушення та складання адміністративних матеріалів, про що свідчить протокол затримання АЗ № 057119 від 25.01.2023 року (а.с.22-23).

Надалі, постановою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 16.02.2023 року у справі №725/656/23 провадження про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ст.185 КУпАП було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення (а.с.25-26).

У відповідності з висновком службового розслідування від 02.08.2023 року, за його результатами комісією було встановлено, що в діях старшого лейтенанта поліції ОСОБА_4 та лейтенанта поліції ОСОБА_5 наявні ознаки дисциплінарного проступку, який мав місце 25.01.2023 року. Однак, вказані посадові особи не були притягнуті до дисциплінарної відповідальності у зв`язку із закінченням строків для накладення дисциплінарного стягнення. Разом із тим, було встановлено, що до ОСОБА_1 незаконно було застосовано спеціальні засоби «кайданки», обмежено у праві на правову допомогу, його затримання здійснено без достатніх правових підстав. Встановлено, що останній погодився на проведення поверхневої перевірки, опору не чинив, однак незаконно був затриманий із застосуванням фізичної сили (а.с.92-99).

Відповідно до ч.1, п.9 та абз.13 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

В силу ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Щодо позовних вимог до співвідповідача в особі Управління патрульної поліції у Чернівецькій області, то суд апеляційної інстанції констатує наступне.

Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільну процесуальну дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Згідно статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За приписами статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Згідно частин першої та третьої статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Відповідно до норм статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі №593/98/21 зазначено, що: «Ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила».

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Норма «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Виходячи з результатів аналізу наведених норм права філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі №760/32455/19.

Приписами ч.1 ст.1 ЗУ «Про Національну поліцію» визначено, що національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Відповідно до ч.1 ст.8 ЗУ «Про Національну поліцію» поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Згідно ч.1 ст.13 ЗУ «Про Національну поліцію» систему поліції складають: 1) центральний орган управління поліцією; 2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання (ч.1 ст.15 ЗУ «Про Національну поліцію»).

Згідно з пунктом 1 розділу 1 Положення про Департамент патрульної поліції, затвердженого наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року №73 (зі змінами), Департамент патрульної поліції є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, який створюється, ліквідовується та реорганізовується Кабінетом Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України в установленому законом порядку. Відповідно до Положення, Департамент патрульної поліції є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України та банківських установах, має печатки із зображенням Державного Герба України, інші печатки та штампи.

Враховуючи наведене, Управління патрульної поліції в Чернівецькій області Департаменту патрульної поліції є територіальним відокремленим підрозділом Департаменту патрульної поліції Національної поліції України та не є юридичною особою, а отже не має ознак процесуальної дієздатності і не набуває прав учасника судового процесу, відповідно не може бути відповідачем у справі.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та не виконав вимоги процесуального закону (не застосував наслідки пред`явлення вимог до особи, яка не наділена процесуальною дієздатністю), і, як наслідок, суд апеляційної інстанції, перевіряючи доводи апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення від учасника справи, не наділеного процесуальною дієздатністю, обмежений діями лише щодо скасування рішення до такої особи із застосуванням процесуальних наслідків.

За вказаних обставин оскаржені судові рішення (основне та додаткове) в частині позовних вимог до Управління патрульної поліції у Чернівецькій області підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Що стосується доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України з приводу додаткового рішення суду, колегія суддів відзначає таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зазначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 січня 2021 року у справі №596/2305/18-ц.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року у справі №910/4201/19 вказано, що: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18. При цьому договір про надання правової допомоги та подані на підтвердження його виконання докази, повинні бути пов`язаними з розглядом конкретної судової справи.

Як вбачається з матеріалів справи, стороною позивача подано до суду у визначені ЦПК України строки клопотання про долучення доказів понесення витрат та вирішення питання щодо їх розподілу разом із доказами, а саме: витягом з договору №30/23 про надання правничої допомоги від 26.01.2022 року, звіту (акту) про надані послуги у зв`язку із розглядом цієї справи, квитанції до прибуткового касового ордера, докази направлення таких іншим учасникам справи (а.с.151-157).

В свою чергу, ДКС України було подано заперечення на вказане клопотання, де сторона відповідача просила в задоволенні такого відмовити.

За встановлених обставин справи колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи додаткове рішення у справі, спір в якій стосувався відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, суд першої інстанції, врахувавши, що позов задоволено частково, позивачем надані належні докази на підтвердження понесених витрат, з урахуванням пропорційності до задоволених вимог, критерію реальності та розумності, співмірності зі складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт, дійшов правильно висновку про наявність підстав для стягнення саме з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат на правничу допомогу у розмірі 8 136 грн.

Крім того, доводи з приводу неправомірності стягнення витрат на правничу допомогу саме з державного бюджету і необхідність стягнення таких з учасника процесу в спорі є безпідставними, виходячи з наступного.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно ч.4 ст.58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №346/5428/17 та від 14 вересня 2022 року у справі №415/1009/21 зазначено, що «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є Держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.

У цій справі відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, в тому числі, Державної казначейської служби України, а тому рішення суду відповідає вимогам закону.

За наслідками розгляду апеляційних скарг і згідно з положеннями ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, встановлено судом апеляційної інстанції лише щодо учасника справи в особі УПП в Чернівецькій області.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції у Чернівецькій області, яка подана ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 31 січня 2024 року і додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2024 року щодо відповідача - Управління патрульної поліції у Чернівецькій області, - скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції України в Чернівецькій області про відшкодування моральної (немайнової) шкоди закрити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах Державної казначейської служби України, залишити без задоволення.

Додаткове рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 08 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/

Судді - підписи /І.М. Литвинюк, І.Б. Перепелюк/