КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції: Кушнір С.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Желепи О.В., Мазурик О.Ф.

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 року,

встановив:

у травні 2019 року АТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором, укладеним 05 квітня 2018 року між ним та ОСОБА_1 , в розмірі 199 946,61 гривень, яка складається з 146 159,67 гривень тіла кредиту, 49 014,70 гривень заборгованості зі сплати відсотків, 1 500 комісії, 196,6 гривень пені за несвоєчасне погашення тіла кредиту, 3 016,89 гривень пені за несвоєчасне погашення відсотків, 58,75 гривень пені за несвоєчасне погашення заборгованості зі сплати комісії, посилаючись на те, що відповідач свої зобов`язання за договорами не виконує.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року позивача АТ «УкрСиббанк» було замінено його правонаступником ТОВ «ФК «Кредит-Капітал».

03 лютого 2020 року від ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» надійшла уточнена позовна заява, у якій позивач просив стягнути заборгованість станом на 27 січня 2020 року в розмірі 236 158,43 гривень, яка складається з 146 159,67 гривень тіла кредиту, 87 498,76 гривень заборгованості зі сплати відсотків, 2500 гривень комісії.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 рокупозовні вимоги було задоволено - стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 236 158,43 гривень та судовий збір.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 травня 2024 року у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За положеннями ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції Закону № 3831-IX від 19 червня 2024 року) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Відповідно до частини 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року (набрав чинності 19.07.2024) позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

В даному випадку апеляційна скарга була подана 09 червня 2024 року, тобто до набрання чинності Законом № 3831-IX від 19 червня 2024 року.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що 05 серпня 2018 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 149 099 гривень строком до 05 квітня 2023 року зі сплатою 67% річних. Відповідач зобов`язання належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 рокупозовні вимоги було задоволено - стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 236 158,43 гривень та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набув право вимоги до відповідача за кредитним договорам, а розмір заборгованості за якими є доведеним.

Вказаний висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає встановленим по справі обставинам.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої та апеляційної інстанції, 08 квітня 2018 року між АТ «УкрСиббанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 0, відповідно до умов якого позичальнику надається кредит в розмірі 149 000 гривень на споживчі цілі та 99 гривень на оплату разової комісії за надання послуг з управління кредитом при його отриманні. Сторони погодили строк повернення кредитних коштів до 05 квітня 2023 року та річну відсоткову ставку в розмірі 67%.

26 вересня 2019 року між АТ «УкрСиббанк» укладено Договір факторингу № 154, відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «ФК «Кредит Капітал» за плату належні йому права вимоги, вказані у Реєстрі боржників. З витягу з Реєстру Боржників вбачається, що первісний кредитор відступив на користь ТОВ «ФК «Кредит Капітал» право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 0. Набуття новим кредитором право вимоги до нього відповідач не заперечував.

У своїй апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом першої інстанції не було враховано те, що позивачем не було надано до суду належних доказів виконання банком своїх зобов`язань та видачі йому кредитних коштів. Однак, такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованим та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається зі змісту укладеного кредитного договору, кредит надається позичальнику шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у термін не пізніше 30 календарних днів з моменту підписання договору (п.3.2, 3.3 Договору).

Відповідач в апеляційній скарзі вказує, що надана до суду першої інстанції довідка щодо руху коштів по рахунку не є випискою по рахунку та не може бути доказом видачі йому кредитних коштів. При цьому доводів про те, що грошові кошти відповідачем не отримувались, апеляційна скарга не містить. Зі змісту поданої апеляційної скарги не вбачається заперечень щодо виконання банком своїх зобов`язань з видачі кредитних коштів.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що саме відповідач має доступ до свого рахунку, зазначеного в договорі, і він не був позбавлений можливості надати суду виписку зі свого рахунку на підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора на виконання укладеного договору у відповідні дати. Також відповідачем не надано доказів про відсутність у нього відкритого рахунку в банку або про його звернення із заявою про розірвання укладеного кредитного договору з підстав невиконання банком своїх зобов`язань з видачі кредиту.

Враховуючи викладене, підстави вважати, що грошові кошти за кредитним договором не були отримані відповідачем, відсутні.

Поряд з цим слушними є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем безпідставно було нараховано відсотки за користування кредитними коштами після звернення із вимогами про дострокове стягнення кредиту.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції не врахував того, що за змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18.

В даному випадку матеріали справи свідчать про те, що 22 березня 2019 року АТ «УкрСиббанк» звернувся до ОСОБА_1 із вимогою про погашення заборгованості. Разом з тим, з вказаної вимоги вбачається, що банк вимагав від позичальника погашення простроченої заборгованості, а не всієї суми кредиту, як про те стверджує відповідач. З вимогами про дострокове стягнення всієї заборгованості позивач звернувся до суду 27 травня 2019 року, а тому нарахування та стягнення процентів за користування кредитом поза цим строком суперечить вимогам ЦК України.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача окрім тіла кредиту підлягають стягненню відсотки за користування кредитом до моменту звернення позивача до суду з цим позовом, розмір яких відповідно до розрахунку заборгованості станом на 22 травня 2019 року, який відповідач не оспорював, становить 49 014,70 гривень.

Крім того, при зверненні до суду з уточненими позовними вимогами позивач просив про стягнення з відповідача на його користь комісії в розмірі 2 500 гривень.

Відповідно до п.3.11 кредитного договору позичальник сплачує Банку комісії відповідно до умов цього Договору та Додатку №1 до Договору, який є його невід`ємною частиною. Зі змісту вказаного Додатку, який містить підпис відповідача, вбачається, що сторони погодили щомісячну комісію за управління кредитом, а саме: «Комісія 1 - 0,00% від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу) нараховується виключно у випадку дотримання кожної з нижчезазначених умов, а саме, якщо:»; «Комісія 2 - 0,00% від суми кредиту (включається до суми ануїтетного платежу) може нараховуватись банком у випадку, якщо хоча б одна з умов нарахування Комісії 1 не дотримується позичальником»; «комісія за надання послуг з управління кредитом при використанні кредиту при прострочення сплати чергового платежу - до 500 гривень, комісія сплачується при прострочення чергових платежів, банк має право не застосовувати цю комісію або застосовувати не в повному обсязі, про що банк повідомляє клієнтів шляхом оголошення на сайті банку»; «комісія за управління кредитом при здійсненні переплати за ініціативою позичальника - не більше 10 гривень у випадку переплати останнього ануїтетного платежу».

Зі змісту позовної заяви та розрахунку розміру комісії, наданих до суду першої інстанції, неможливо встановити яка саме комісія (її вид), за який період та у зв`язку з чим нараховувалась відповідачу. Крім того, з наданих до суду доказів неможливо встановити які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту у випадку прострочення ним сплати чергових платежів, адже відповідальність за прострочення виконання зобов`язання визначена у ст. 625 ЦК України, тоді як з відповідними вимогами позивач до суду не звертався.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача комісії в розмірі 2 500 гривень є недоведеними, а тому задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором в розмірі 195 174,37 гривень, яка складається з тіла кредиту в розмірі 146 159,67 гривень та відсотків в розмірі 49 014,70 гривень.

В іншій частині заборгованість стягненню з відповідача не підлягає.

Статтею 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу відповідача слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції змінити, визначивши суму заборгованості в розмірі 195 174,37 гривень.

Крім того, з позивача на користь відповідача підлягає стягнення судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 21 вересня 2020 рокузмінити та визначити розмір заборгованості, який підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» в сумі 195 174,37 гривень.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 956,44 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді