ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 674/1582/23

Провадження № 22-ц/4820/832/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Грох Л.М. (суддя-доповідач), Янчук Т.О., Ярмолюка О.І.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю апелянта та його представника,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору виконавчий комітет Дунаєвецької міської ради, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області в складі судді Сосни О.М. від 02 лютого 2024 року.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з цим позовом до ОСОБА_2 , вказував, що з 14.02.2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. У шлюбі в них народилося двоє синів, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

22.01.2022 року ОСОБА_2 залишила сім`ю і виїхала закордон. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.07.2022 року шлюб між ним та відповідачкою розірвано.

Малолітній син ОСОБА_5 залишився проживати разом із позивачем за адресою АДРЕСА_1 та знаходиться повністю на його утриманні.

З 22.01.2022 року матір не займається вихованням свого малолітнього сина, не дбає про нього, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не спілкується з сином та не надає дитині матеріальної допомоги. Відповідачка добровільно самоусунулася від виконання батьківських обов`язків.

17.07.2023 року ОСОБА_2 надіслала заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти проживання її сина ОСОБА_4 разом з батьком ОСОБА_1 . Цією ж заявою ОСОБА_2 відмовилася від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина та відмовилася від батьківських прав стосовно ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, позивач просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 02.02.2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26.09.2023 і до досягнення сином повноліття.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Служба у справах дітей Дунаєвецької міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови в позові про позбавлення батьківських прав скасувати як незаконне та задовольнити позов у повному обсязі. На думку апелянта, суд не врахував, що наданими доказами підтверджується, що відповідачка свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина, з 22.01.2022 року виїхала за кордон і не займається вихованням сина, не дбає про нього уже протягои 2-х років. Вказані обставини є підставою для позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України.

Суд безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо сина ОСОБА_5 .

Крім того, згідно з нотаріальною заявою відповідачки від 17.07.2023 року до органу опіки та піклування вона відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина. Вказаною заявою також підтверджується тривале невиконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо дитини та її тривалим нехтування ними.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. В заяві також зазначила, що не заперечує проти задоволення апеляційної скарги.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про розгляд справи.

Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Так, відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (виданого повторно) ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 , його батьками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12.07.2022 року, що набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Рішенням виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради як органу опіки та піклування від 19.01.2023 року №8 затверджено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

За заявою ОСОБА_2 від 17.07.2023 року остання не заперечує щоб її син ОСОБА_5 проживав разом із батьком ОСОБА_1 . Також відмовляється від виконання батьківських обов`язків стосовно малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав стосовно сина.

Згідно характеристики від 08.09.2023 року №464, виданої старостою Іванковецького старостинського округу Дунаєвецької міської ради, ОСОБА_1 проявив себе з позитивної сторони, за характером доброзичливий, бере активну участь у громадському житті громади. Позивач проживає разом із сином. Матері спільної дитини за період проживання не було та у вихованні дитини участі не приймає.

Згідно висновку психолога Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» Верещинської А.Р. встановлено в дитини ряд травмуючих психологічних подій, однак дитина рівнозначно любить обох батьків, але проживати хоче з батьком. Спілкуватися з матір`ю дитина поки що не готова, більш прихильно ставиться до батька.

Відповідно до довідки ТОВ «Верест» від 07.09.2023 року №93, ОСОБА_1 працює на ТОВ «Верест» на посаді вантажника з 01.09.2023 року з оплатою праці 9200 грн.

Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання батька від 08.09.2023 року, складеного спеціалістом-юристом Служби у справах Дунаєвецької міської ряди Броватою Х.В., психологом Комунальної установи «ЦНС Дунаєвецької міської ради» Верещинською А.Р. обстежено житлово-побутові умови за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає ОСОБА_1 з сином. Будинок складається з 2-х житлових кімнат, для дитини виділена окрема кімната та обладнано місце для сну, відпочинку. Санітарно-гігієнічні умови проживання на належному рівні.

Рішенням виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради як органу опіки та піклування від 19.09.2023 року №164 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка не бере участі в утриманні сина, який проживає з позивачем, тому наявні підстави для стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання сина в розмірі 1/4 заробітку (доходу) платниці аліментів. Відмовляючи в позові в частині позбавлення батьківських прав відповідачки, суд першої інстанції вважав, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, позивачем не надано суду беззаперечних доказів злісного ухилення відповідачки від виховання дитини та свідомого нехтування нею батьківськими обов`язками, її винної поведінки щодо дитини, що вказує на недоведеність позивачем виключних підстав, з якими закон пов`язує можливість позбавлення осіб батьківських прав.

З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується, зважаючи на таке.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

За частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Отже, за змістом пункту 2 частини 1 статті 164 СК України ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Згідно з ч. 1 ст.17Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16.07.2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно констатував, що згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено зі слів батька, що мати малолітнього проживає за кордоном, життям сина не цікавиться, не приймає участі у вихованні, не цікавиться станом його здоров`я, фізичним та духовним розвитком. Мати не спілкується з сином в достатньому обсязі та не має змоги забрати його до себе проживати.

Згідно з ч.ч.5-6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд обґрунтовано врахував, що в органу опіки не було змоги з`ясувати усі обставини умов і способу життя матері дитини, її реальні можливості брати участь в житті сина з врахуванням її перебування за кордоном.

При цьому в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_4 повідомляв, що як мати виїхала в Польщу, він проживає з батьком, який замінює йому маму. Рідко, проте спілкується по телефону з мамою, вітають одне одного з днем народження, має бажання зустрітися з нею.

Це вказує на те, що ОСОБА_2 не втратила інтерес до сина, а йому важливо підтримувати стосунки з матір`ю, тому не можна вважати, що зв`язок між ними розірвано.

Окрім того, позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачки від виховання сина і наявність передбачених ч.1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_5 як крайнього засобу впливу.

Апеляційний суд констатує, що за змістом наведених норм права позбавлення батьківських прав на підставі п.2 ч.1 ст. 164 СК України є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері, так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків на кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Під час розгляду справи не доведено, що рішення про позбавлення батьківських прав матері відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Суд першої інстанції правильно констатував, що матеріали справи не містять доказів, які могли б стати достатньою підставою для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав і що таке рішення відповідатиме інтересам дитини.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 02 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.

Судді Л.М. Грох

Т.О. Янчук

О.І. Ярмолюк