справа № 619/4126/24
провадження № 2/619/1139/24
РІШЕННЯ

іменем України

25 вересня 2024 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Остропілець Є.Р.,

за участю секретаря судового засідання - Носачової І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дергачі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Малоданилівської селищної ради «Про позбавлення батьківських прав»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому позбавити батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 19 грудня 2003 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Від спільного подружнього життя в них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 квітня 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

В 2018 році позивач з відповідачем вирішили поновити відносини, почали проживати разом по місту реєстрації відповідача, та під час сумісного проживання без шлюбу у них народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 .

Син ОСОБА_3 був зареєстрований за місцем проживання відповідача - АДРЕСА_1 .

Більше року тому, між сторонами виникало кілька сварок з приводу виховання сина ОСОБА_3 та догляду за ним, після чого позивач разом з сином переїхав жити за місцем проживання позивача - АДРЕСА_2 .

Наразі дитина мешкає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 .

З того часу, відповідачка перестала цікавитись сином та його життям, не дбає про його духовний і фізичний розвиток, нічого не знає про його стан здоров`я, вподобання, звички, навички, досягнення, матеріальну допомогу на утримання не надає, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загально визначених норм моралі.

Другий рік, відповідачка свідомо, умисно, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вона є фізично та психологічно здоровою людиною. Через байдужість відповідачки до дитини, її бездіяльність, щодо участі у його вихованні, права дитини суттєво обмежуються, оскільки деякі права можуть здійснювати лише за згоди та сприяння обох батьків. Відсутність одного з батьків позбавляє сина можливості реалізувати свої немайнові права. До початку війни дитина була позбавлена можливості відвідувати з батьком інші країни, бо необхідно було матері дозвіл на перетин кордону, не могла зареєструвати своє місце реєстрації.

У судове засідання представник позивача ОСОБА_6 надав заяву, відповідно до якої підтримав позов в повному обсязі, просив позов задовольнити.

У судове засідання відповідач ОСОБА_2 надала заяву, про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала, обставини які викладені в позовній заяві підтверджує.

У судове засідання представник третьої особи не з`явився, про дату, час та місце розгляду справ повідомлявся належним чином.

Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Суд, вважає можливим справу розглянути за відсутності сторін по справі.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 19 грудня 2003 року в відділі реєстрації актів громадянського стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Від спільного подружнього життя в них народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02 квітня 2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

В 2018 році позивач з відповідачем вирішили поновити відносини, почали проживати разом по місту реєстрації відповідача, та під час сумісного проживання без шлюбу у них народилася дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 .

Син ОСОБА_3 був зареєстрований за місцем проживання відповідача - АДРЕСА_1 .

Більше року тому, між сторонами виникало кілька сварок з приводу виховання сина ОСОБА_3 та догляду за ним, після чого позивач разом з сином переїхав жити за місцем проживання позивача - АДРЕСА_2 .

Наразі дитина мешкає разом зі своїм батьком - ОСОБА_1 .

З того часу, відповідач перестала цікавитись сином та його життям, не дбає про його духовний і фізичний розвиток, нічого не знає про його стан здоров`я, вподобання, звички, навички, досягнення, матеріальну допомогу на утримання не надає, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток, як складову виховання, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ним загально визначених норм моралі.

Другий рік, відповідач свідомо, умисно, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Вона є фізично та психологічно здоровою людиною. Через байдужість відповідачки до дитини, її бездіяльність, щодо участі у його вихованні, права дитини суттєво обмежуються, оскільки деякі права можуть здійснювати лише за згоди та сприяння обох батьків. Відсутність одного з батьків позбавляє сина можливості реалізувати свої немайнові права. До початку війни дитина була позбавлена можливості відвідувати з батьком інші країни, бо необхідно було матері дозвіл на перетин кордону, не могла зареєструвати своє місце реєстрації.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 - ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Статтею 11 Закону України Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402-ІІІ передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Як роз`яснено в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року, № 3 (далі - Постанови) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно абзацу 2 пункту 16 Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Невжиття заходів щодо спілкування з дитиною, турботи про неї, розцінюється як свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, сукупність зібраних у справі доказів свідчить про те, що відповідач не має прагнення спілкуватися з дитиною, сприяти засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до його внутрішнього світу, що суперечить положенням ст.18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 27 вересня 1991 року), з яких випливає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найвищі інтереси є предметом їх основного піклування.

Відповідачка, яка являється матір`ю дитини, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до статі 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до статей 151, 152 Сімейного кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

Згідно із статтею 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Нормами статті 164 Сімейного кодексу України визначено підстави позбавлення батьківських прав, а саме: мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав з підстав, встановлених пунктами 2, 4 і 5 частини першої цієї статті, лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Якщо суд при розгляді справи про позбавлення батьківських прав виявить у діях батьків або одного з них ознаки кримінального правопорушення, він письмово повідомляє про це орган досудового розслідування, який в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України, розпочинає досудове розслідування. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини.

За нормою п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Дергачівська міська рада Харківського району Харківської області надала висновок №02-20/2218 від 28.08.2024, за відомостями якого, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із відсутністю документів, які підтверджують або спростовують участь матері у піклуванні про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток.

Однак, до висновку треба ставитися критично, оскільки висновок складений на обставинах, які не найшли свого підтвердження в судовому засіданні і спростовуються поясненнями позивача та відповідачки по справі, яка підтвердила, обставини викладені в позові.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 щодо її малолітньої дитини ОСОБА_3 підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Керуючись статтями 7, 12, 13, 81-83, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, ст.ст. 150, 151, 152, 155, 164, 165 СК України суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 - задовольнити.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів із дня складення рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів із дня вручення йому рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Є. Р. Остропілець