Справа № 161/3963/21 Головуючий у 1 інстанції: Присяжнюк Л. М.
Провадження № 22-ц/802/903/24 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Савчук О. В.,

скаржника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гой Ольги Анатоліївни, заінтересована особа стягувач ОСОБА_2 , за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із скаргою на дії, бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гой

О. А. Скарга обґрунтована тим, що в провадженні ВДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2021 року №161/3963/21, яким ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Боржник вказував, що сплачував аліменти у тому розмірі, який йому повідомляли працівники ДВС, а саме виходячи з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки він офіційно непрацевлаштований та заробітку немає.

Зазначав, що в червні 2024 року державний виконавець повідомила йому, що він вносив невірну суму аліментів, а саме мав сплачувати їх у відповідності до положень ч.2 ст.195 СК України, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, а не в розмірі 50% прожиткового мінімуму.

Внаслідок цього, державний виконавець 11 червня 2024 року винесла постанови про арешт майна та коштів боржника, встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, у праві полювання, у праві користування зброєю, у праві керування транспортними засобами, а також внесла відомості про боржника до Єдиного реєстру боржників.

Боржник вважає такі дії та рішення державного виконавця протиправними, оскільки вона у встановленому порядку не повідомляла його про наявну заборгованість та про необхідність сплачувати аліменти, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

З наведених вище підстав просить суд: визнати неправомірними дії старшого державного виконавця ВДВС у місті Луцьку ЗМУМЮ Ольги Гой стосовно внесення відомостей про нього до Єдиного реєстру боржників; зобов`язати державного виконавця за виконавчим провадженням №66519318 виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників; визнати неправомірними постанови державного виконавця від 11 червня 2024 року про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами та зобов`язати державного виконавця винести постанови про зняття (скасування) відповідних обмежень; визнати неправомірною постанови державного виконавця про розшук майна боржника від 12 червня 2024 року та зобов`язання державного виконавця винести постанову про зняття майна з розшуку.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року у задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись із даною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вказує, що судом були проігноровані докази, надані суду, які підтверджують, що вина у неправильному нарахуванні аліментів повністю лежить на працівниках ВДВС у м. Луцьку. Вважає, що державний виконавець діяла всупереч вимогам п. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження». Вказує, що дії державного виконавця, а саме видача довідки про відсутність заборгованості, призвели до наявності заборгованості по сплаті аліментів, тому винесені нею постанови є незаконними та такими, що підлягають скасуванню.

У відзиві на апеляційну скаргу стягувач ОСОБА_2 зазначала, що оскаржувана ухвала суду є законною та обґрунтованою, постановлена відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для її скасування відсутні.

Інші учасники справи правом на подання відзиву не скористались.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В судовому засіданні апеляційного суду боржник підтримав свою апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній, та просив задовольнити скаргу і скасувати ухвалу суду першої інстанції й задовольнити вимоги його скарги в повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належними чином повідомлені про час та місце судового розгляду справи,а тому колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи за їх відсутності, що відповідає нормам ст.372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши пояснення боржника, оцінивши доводи апеляційної скарги та норми права, застосовані судом першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга є необґрунтованою з наступних мотивів.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що боржник повинен бути обізнаний про належний розмір аліментів, які він зобов`язаний сплачувати, а сама по собі пасивна поведінка державного виконавця до червня 2024 року не може бути підставою для звільнення боржника від наслідків наявності у нього заборгованості з аліментів у вигляді тимчасових обмежень, накладених виконавцем у зв`язку із цією заборгованістю, адже це не буде сприяти реальному виконанню судового рішення та порушить право дітей на належне утримання та матеріальне забезпечення, яке захищене відповідним судовим рішенням.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується.

Судом встановлено, що в провадженні Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження №66519318 з примусового виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 травня 2021 року №161/3963/21, яким ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

Дане виконавче провадження було відкрито постановою державного виконавця Другого відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Тимощуком Д.В. 17.08.2021 року.

18.05.2023 року цим же державним виконавцем винесено постанову про передачу виконавчого провадження до Відділу державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у зв`язку з реорганізацією Другого ВДВС .

06.06.2023 року старшим державним виконавцем Гой О.А. прийнято до свого провадження ВП № 66519318, про що винесено відповідну постанову .

З матеріалів виконавчого провадження слідує, і учасниками справи не заперечується, що до червня 2024 року боржник сплачував аліменти, виходячи з розміру, що відповідає 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

11 червня 2024 року старший державний виконавець внесла відомості про боржника ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників, а також винесла постанови про арешт коштів боржника, про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами.

12 червня 2024 року старший державний виконавець винесла постанову про розшук майна боржника.

З пояснень старшого державного виконавця, наданих у судовому засіданні суду першої інстанції, слідує, що підставою для винесення оскаржуваних постанов стала наявність у боржника ОСОБА_1 заборгованості за аліментами, оскільки протягом всього виконавчого провадження він сплачував їх, виходячи з 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, в той час, як мав сплачувати їх у відповідності до положень ч.2 ст.195 СК України, а саме - виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.

Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

За змістом статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як ствердив у суді апеляційної інстанції боржник ОСОБА_3 , він брав участь у розгляді справи про стягнення з нього аліментів, йому було відомо про зміст позовних вимог та судового рішення щодо стягнення з нього аліментів у розмірі 1/3 частини його заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, однак він зрозумів, що достатньо сплачувати щомісячно суму, яка відповідає 50% прожиткового мінімуму, а державні виконавці не повідомляли йому про наявність недоплати. Також вказав, що і стягувачка не мала претензій до нього з цього приводу. Разом з тим, ОСОБА_3 пояснив, що упродовж усього часу виконання рішення і до 22 травня 2024 року він не звертався з письмовими заявами до виконавців з вимогою про надання йому довідок про наявність чи відсутність у нього заборгованості з аліментів.

Боржник також пояснив, що лише 22 травня 2024 року на його звернення старший державний виконавець ВДВС Гой О.А. видала йому довідку про розмір сплачених аліментів, в якій вказала про відсутність заборгованості. Однак, вже 11 червня 2024 року нею було виявлено наявність у нього заборгованості 35241,07 грн станом на 31.05.2024 року, у зв`язку з чим були винесені оскаржувані постанови.

ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції ствердив, що фактично не оспорює самого факту виникнення заборгованості, однак вважає, що це сталося не з його вини, а з вини державних виконавців, які не повідомляли його про це, а тому в стислий термін після того, як йому стало відомо про нарахування виконавцем суми вказаного боргу він погасив його 19 серпня 2024 року у повному обсязі, внаслідок чого упродовж кількох днів усі обмеження щодо нього були зняті виконавцем.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Частинами другою та третьою статті 451 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Як убачається зі змісту скарги, ОСОБА_3 покликається на те, що за період з 22 травня до 17 червня 2024 року з вини державного виконавця в нього з`явилася заборгованість у значній сумі понад 35 тисяч гривень, про яку він раніше не знав, що свідчить про порушення його законних прав .

Відповідно до частини третьої статті 195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору судом.

Згідно з частиною четвертою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті.

Відповідно ж до ч.2 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

Згідно з ч.4 ст.71 Закону виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця, а також проводити індексацію розміру аліментів відповідно до частини першої цієї статті. Виконавець зобов`язаний повідомити про розрахунок заборгованості стягувачу і боржнику у разі: надходження виконавчого документа на виконання від стягувача; подання заяви стягувачем або боржником; надіслання постанови на підприємство, в установу, організацію, до фізичної особи - підприємця, фізичної особи, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію чи інші доходи; надіслання виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; закінчення виконавчого провадження.

Разом з тим, з урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи на державного виконавця, в провадженні якого перебуває виконавче провадження, покладено обов`язок обчислювати розмір заборгованості за аліментами, однак у даній справі не встановлено, що стягував чи боржник письмово звертались за інформацією про існування заборгованості з аліментів до 22 травня 2024 року.

Таким чином, апеляційний суд, надаючи оцінку оскаржуваному судовому рішенню, вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що такий же обов`язок щодо правильного виконання судового рішення покладено і на боржника у виконавчому провадженні судовим рішенням про стягнення аліментів, який ним не виконувався належним чином, що потягло утворення заборгованості.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення норм процесуального права та незгоди із ухвалою суду.

Інші покликання боржника в апеляційній скарзі не спростовують правильних висновків суду, не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст.367 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 липня 2024 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді