Справа № 348/863/24
Провадження № 22-ц/4808/1268/24
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю ОСОБА_1 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Надвірнянського районного суду від 15 липня 2024 року під головуванням судді Міськевич О.Я. у м. Надвірна,

в с т а н о в и в:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, як представник органу опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей.

В обґрунтування позову зазначив, що сторони з 29.10.2005 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням Надвірнянського районного суду від 14.07.2020 шлюб між сторонами розірвано. Вказаним рішенням діти залишені проживати з матір`ю.

Відповідачка на початку березня 2022 року виїхала за кордон і залишила дітей проживати разом з ним за адресом його проживання: АДРЕСА_1 . Після виїзду за кордон відповідачка перестала цікавитись життям дітей, не спілкується з ними та не надає жодної допомоги.

Сини навчаються у Надвірнянському ліцеї № 1 ім. В. Чорновола. Син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , навчається у 8-Б класі, син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається в 5-Б класі. За інформацією класних керівників батько учнів самостійно займається вихованням дітей та бере участь у батьківських зборах.

Діти є здоровими та знаходяться під наглядом лікаря-педіатра, що підтверджується відповідними медичними довідками.

Дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із 01.09.2023 навчається на 1-му курсі заочної контрактної форми навчання, на факультеті психології Прикарпатського національного університету ім. Василя Стефаника.

Таким чином, з березня 2022 року він самостійно виховує та забезпечує дітей, здійснює повне їх утримання. Він є приватним підприємцем та має стабільний дохід.

Відповідачка нехтує своїми батьківськими (материнськими) обов`язками, з березня 2022 року взагалі перестала цікавитися дітьми та брати участь у їх житті, не спілкується з ними та не надає жодної матеріальної допомоги. Таким чином, відповідачку слід позбавити батьківських (материнських) прав.

На даний момент діти проживають з батьком, і він ставить питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, тому є необхідність визначити місце проживання синів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з ним. Дочка ОСОБА_5 досягла віку 17 років і сама вирішила проживати з батьком.

Посилаючись на викладене та те, що відповідачка залишила проживати дітей з ним, вони знаходяться на повному його утриманні та вихованні, позбавлення відповідачки батьківських прав є доцільним та таким, що відповідає інтересам дітей, позивач просив: позбавити відповідачку батьківських (материнських) прав щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за місцем його проживання.

Рішенням Надвірнянського районного суду від 15 липня 2024 року позов задоволено частково.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Надвірнянської міської ради, як представник органу опіки та піклування, в частині позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітніх дітей, та в частині визначення місця проживання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відмовлено.

Змінено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого згідно рішення Надвірнянського районного суду від 14.07.2020 залишено проживати за матір`ю ОСОБА_2 , визначивши його місце проживання з батьком ОСОБА_1 .

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Зазначає, що відповідачка нічого не робить щоб належним чином виконувати свої материнські обов`язки, а саме: не піклується про своїх дітей; не виконує передбачених законом материнських обов`язків тощо. ОСОБА_2 жодного разу не звернулася до Служби у справах дітей за допомогою у налагодженні відносин з дітьми. Поведінка відповідачки є апатичною, без явного бажання боротися за своїх дітей. Саме тому, зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як винну поведінку матері, яка свідчить про ухилення від виконання материнських обов`язків та свідоме нехтування своїми обов`язками. Позбавлення відповідачки батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Службою у справах дітей Надвірнянської міської ради 31.03.2024 надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сини ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 у зв`язку з невиконанням нею своїх батьківських (материнських) обов`язків.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_2 своїх материнських обов`язків не виконує, про дітей не піклується, матеріально їх зовсім не забезпечує. Розвиток дітей їх зовсім не цікавить, вона їх не відвідує, з ними взагалі не розмовляє, вона майже весь час перебуває за кордоном.

В судовому засіданні судом були заслухані думки самих дітей, зокрема малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 , які пояснили, що мама з ними не спілкується, у неї завжди немає часу на них, а також зазначили про те, що мама постійно проживає у іншій країні.

Однак, незважаючи на такі доводи дітей, суд першої інстанції при вирішенні справи не взяв до уваги думки дітей, не врахував, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при наданні свідчень не висловлювали слова жалю чи пригнічення.

Також сама відповідачка нічого не зробила зі свого боку, не проявляла ініціативи спілкування з дітьми та жодного разу не з`явилася до суду.

Враховуючи наведене, свідченнями малолітнього ОСОБА_3 , неповнолітнього ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_9 було підтверджено, що відповідачка не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх виховання, не відвідує їх, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі про сім`ю. Все це негативно впливає на формування особистості дітей. Як діти, так і сама відповідачка, яка своїми діями ухиляється від виконання своїх обов`язків, не бажають продовжувати зберігати сімейні відносини, спілкуватися тощо. Саме тому, наведені обставини вказують на свідоме нехтування відповідачкою своїми материнськими обов`язками, а також на те, що така поведінка є умисною та винною.

Після повномасштабного вторгнення відповідачка виїхала за кордон і більше не має наміру проживати з дітьми, свідомо ігнорує їх та не приймає участі у їх вихованні, перебуваючи в Україні жодного разу не зустрічалася з дітьми і навіть не намагалася з ними побачитись. Їй відомо про судовий розгляд справи, однак вона не з`являлася на судові засідання, а також не з`являлася на засідання комісії з питань захисту дітей Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради, за весь цей час з дітьми не зустрічалася, мотивувавши це тим, що у неї немає часу і вона постійно працює. Пасивна поведінка матері свідчить про відсутність інтересу до своїх дітей, а також про відсутність реального бажання змінити свою поведінку в майбутньому.

Суд першої інстанції формально підійшов до аналізу змісту висновку органу опіки та піклування, адже в рішенні органу опіки та піклування йдеться про результати обстеження житлових та інших побутових умов, а також опитування дітей про поведінку їх матері щодо розвитку останніх.

При вирішенні спору, суд першої інстанції неналежним чином дослідив усі обставини справи та не врахував принципу «найкращі інтереси дитини», адже залишення дітей з матір`ю не є благополучним, оскільки вона своєю байдужістю негативно впливає на психоемоційний стан дітей, байдуже відноситься до виконання своїх материнських обов`язків та сімейних цінностей.

Крім того, якщо у майбутньому відповідачка змінить свою поведінку щодо участі у вихованні та розвитку своїх дітей у неї буде можливість звернутися до суду з позовом про поновлення материнських прав.

Відповідачка ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків щодо виховання своїх дітей, а саме: тривалий час не піклується про фізичний та духовний розвиток дітей; їх навчання; підготовку до самостійного життя; не забезпечує необхідного харчування; медичного догляду; їх лікування, що негативно впливає на складову виховання дітей; завжди немає часу на спілкування з дітьми, що свідчить про небажання спілкуватися в необхідному для їх нормального розвитку та самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню дітьми загальновизнаних норм моралі; своєю негативною поведінкою показує поганий приклад і створює небезпеку для здоров`я, зокрема морального здоров`я; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання належного спілкування з нею, та судом першої інстанції не взято до уваги, що її поведінка щодо ухилення від виконання своїх обов`язків є умисною, що свідчить про її небажання виконувати материнські обов`язки та нехтуванням принципу «найкращі інтереси дитини».

Просить рішення суду скасувати в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав та ухвалити нове рішення, яким такі позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_2 правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_2 судове засідання не з`явилася, подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, в якому також вказала про визнання нею позовних вимог.

Представник Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з неявкою відповідачки та представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення ураховуючи таке.

Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 29.10.2005 проживали в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.07.2020 по справі № 348/924/20. Рішення суду набрало законної сили 14.08.2020 (а.с. 6).

В шлюбі у них народилось троє дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 3-5). Рішенням суду від 14.07.2020 неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , залишено проживати разом з матір`ю (а.с. 6).

З акту обстеження матеріально побутових умов сім`ї № 600 від 21.03.2024, складеного депутатом Надвірнянської міської ради, вбачається, що діти ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 на даний час проживають разом з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 , хоча зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . Умови проживання задовільні (а.с. 12).

Неповнолітня ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із 01.09.2023 навчається на 1-му курсі заочної контрактної форми навчання на факультеті психології по спеціальності 053 Психологія Прикарпатського національного університету ім. В.Стефаника, що підтверджується довідкою № 26397 від 01.04.2024 (а.с. 13).

Неповнолітні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчаються у Надвірнянському ліцеї № 1 ім. В. Чорновола, а саме ОСОБА_4 навчається у 8-6 класі, ОСОБА_3 навчається у 5-6 класі. Згідно довідки від 21.03.2024 № 53 за інформацією класних керівників батько учнів самостійно займається вихованням дітей та бере участь у батьківських зборах (а.с. 14).

Неповнолітні ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 є фізично здоровими та знаходяться під наглядом лікаря-педіатра, що підтверджується довідками № 1 від 04.04.2024, № 2 від 04.04.2024, та № 3 від 05.04.2024 (а.с. 16-18).

Позивач ОСОБА_1 є приватним підприємцем, є фізично здоровим та не перебуває на «Д» обліку у сімейного лікаря, що підтверджується декларацією про доходи 2023 рік, довідкою від 25.03.2024 № 99 (а.с. 7-11, 15).

Згідно характеристики від 26.03.2024 № 53, складеної депутатом Надвірнянської міської ради, позивач ОСОБА_1 проживає разом з трьома неповнолітніми дітьми, вихованням дітей займається сам, працює приватним підприємцем. Зі слів сусідів характеризується позитивно, постійно проводить час з дітьми. Алкогольними напоями не зловживає (а.с. 20).

До матеріалів справи долучено Службою у справах дітей Надвірнянської міської ради долучено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, затверджений рішенням виконачого комітету Надвірнянської міської ради від 31.05.2024 № 134, з якого вбачається, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 09.05.2024. На комісії був присутній батько дітей, ОСОБА_1 , який повідомив, що з 2005 року він з дружиною перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них є троє дітей: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . У 2020 році шлюб розірвано, а дітей залишено проживати з матір`ю. На початку 2022 року мати виїхала за кордон і залишила дітей проживати з ним. Після переїзду перестала цікавитися життям дітей, не спілкується з ними та не надає жодної допомоги. Сини навчаються у Надвірнянському ліцеї № 1. Дочка ОСОБА_5 навчається на факультеті психології Прикарпатського національного університету ім. В.Стефаника. Батько дітей повідомив, що з березня 2022 року він самостійно виховує і забезпечує дітей та здійснює їх повне утримання. Мати дітей, ОСОБА_3 на комісії не була присутня, зв`язатися з нею не вдалося. Працівники служби у справах дітей Надвірнянської міської ради 03.05.2024 відвідали сім`ю ОСОБА_1 з метою обстеження житлово-побутових умов проживання дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_4 і ОСОБА_3. В ході обстеження з`ясовано, що житло розміщене на третьому поверсі п`ятиповерхового будинку, складається з 3-х кімнат. Умови проживання задовільні, у квартирі чисто, прибрано, проведений євроремонт, кімнати облаштовані меблями, відповідною технікою, опалення газове. У квартирі є запас продуктів харчування, приготована їжа, діти забезпечені одягом відповідно до сезону. Діти мають окрему кімнату, де кожен має своє спальне місце, у дитячій кімнаті є відповідна техніка для комфорту дітей. Стосунки у сім`ї дружні і теплі. Під час бесіди з ОСОБА_3 з`ясовано, що протягом останніх двох років хлопчик проживає з батьком, мама живе за кордоном. У них теплі та дружні відносини, разом проводять багато часу. Батько дбає про нього, забезпечує всім необхідним, допомагає в навчанні. Мама дзвонить дуже рідко і каже, що не хоче їхати на Україну, а дитина не має бажання виїздити за кордон, тому вирішив, що буде проживати з батьком, якого дуже любить. Під час бесіди з ОСОБА_4 з`ясовано, що хлопчик теж на початку війни виїхав з мамою в Чехію, але через тиждень він зрозумів, що не хоче жити в країні де немає друзів, не знає мови, через це попросив батька забрати додому. З того часу проживає з татом, братом та сестрою. З мамою спілкується рідко, каже що у мами постійно немає часу на розмови з ним. Мама повертатися додому не хоче, а їхати за кордон хлопчик не має бажання. Розуміє, що маму позбавлять батьківських прав, але стверджує, що якщо мама вибрала життя за кордоном, а не його з братом, то він і не заперечує, бо хоче жити тільки на Україні. За результатом розгляду даного питання комісія вирішила визнати за доцільне позбавлення ОСОБА_2 материнських прав щодо малолітніх дітей ОСОБА_4 , ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 (а.с. 58-63).

Також на виконання ухвали суду від 29.04.2024 про витребування доказів, Головним центром обробки спеціальної інформації ДПС України 17.05.2024 надано інформацію, що відповідачка ОСОБА_2 в період з 01.01.2022 по 29.04.2024 неодноразово здійснювала перетин державного кордону України, останній раз - 27.04.2024 у пункті пропуску «Шегині» у напрямку - в`їзд. При цьому, виїзд за межі України здійснювався як правило на досить короткий термін (до 14 днів), інколи навіть тривалістю до однієї доби (а.с. 49-50).

Допитаний в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_9 пояснив суду, що з позивачем ОСОБА_1 підтримує дружні відносини, вони товаришують. З відповідачкою ОСОБА_2 відносини поверхневі, спілкувався лише коли вони були одружені. В березні 2022 року, коли розпочалось російська агресія, відповідачка разом з дітьми виїхала за кордон. Через деякий час діти повернулись та почали жити разом з позивачем. З часу виїзду відповідачки за кордон він її в Україні не бачив і не чув від позивача, щоб вона приїздила. Діти після приїзду в Україну постійно проживають разом з позивачем, він дбає і піклується про них, забезпечує їх всім необхідним. Йому відомо зі слів позивача, що відповідачка не цікавиться життям дітей, не піклується про них, матеріально не допомагає.

В судовому засіданні в суді першої інстанції малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повідомив, що раніше їхав з мамою за кордон, але йому там не сподобалось, і він разом з братом повернувся в Україну, де живе з татом та старшим братом ОСОБА_4 . З татом у них гарні стосунки, вони разом проводять багато часу. Мама не захотіла повертатись в Україну. З мамою він практично не спілкується, вона ніколи не має часу.

Також в судовому засіданні в суді першої інстанції було вислухано неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який пояснив, що коли розпочалась війна, вони з мамою та братом поїхали за кордон, були в Чехії. Але йому там не сподобалось, тому через тиждень вони з братом повернулись в України. З того часу він проживає в Україні разом з батьком та молодшим братом ОСОБА_3. Мама проживає за кордоном у Чехії. Він з мамою не спілкується, оскільки мама сама не бажає з ними спілкуватись, на дзвінки не відповідає. Раніше мама казала, що не має на них з братом часу. Також мама не пропонувала забрати їх до себе.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ч 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом, зокрема і у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків та вказав, що судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дітей, їх вихованням і розвитком займається батько, не свідчить безумовно про те, що матір дитини не бажає брати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Поведінка відповідачки не дає підстави вважати, що остання нехтує інтересами дітей та однією з підстав для позбавлення батьківських прав є ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а не з її утримання. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, судом у справі не встановлено. Відповідачка у зв`язку з перебуванням за кордоном не може в повному обсязі брати участь у вихованні дітей, однак належних доказів, що відповідач свідомо відмовилась від виконання своїх материнських обов`язків та не бажає спілкуватися і бачитися з дітьми, позивачем суду не надано. У матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку матері щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками матері.

Частиною 6 ст.19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги наданий висновок Служби у справах дітей Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області, як органу опіки та піклування, від 31.05.2024. Його зміст фактично констатує обставини, на які посилається сторона позивача та такий висновок має рекомендаційний характер.

У зв`язку з цим, не заслуговують на увагу посилання апелянта на вказаний висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно її малолітнього сини ОСОБА_3 та неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Суд врахував, що із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дітей та оцінено такий в сукупності з іншими доказами у справі.

Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідачки неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками.

Відповідно до ч. 1, 2 та 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України).

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховує норми Конвенції про права дитини, частини сьому, восьму статті 7 СК України, відповідно до яких при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суди повинні виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні в матеріалах справи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 .

З такими висновками погоджується і колегія суддів апеляційного суду та вважає їх правильними.

Матеріали справи не містять доказів, які вказують на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав, яке є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дітей, її здоров`я та психічного розвитку. При цьому, судом першої інстанції враховано інтереси дітей, які полягають в забезпеченні їх права на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, що позбавлення відповідачки батьківських прав буде відповідати найкращим інтересам дітей.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст. 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на від 03 грудня 1986 року)».

Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання апелянта на свідчення ОСОБА_9 в судовому засіданні, оскільки його свідчення не підтверджують належним чином факту свідомого ухилення ОСОБА_2 від виконання материнських обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей, висновки ним зроблені відповідно до інформації від позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 45 ЦПК України суд сприяє створенню належних умов для здійснення малолітньою або неповнолітньою особою її прав, визначених законом та передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Судом першої інстанції при розгляді справи вислухано малолітнього ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 .

Дитина є суб`єктом права і незважаючи на незначний вік, неповну цивільну дієздатність, має обсяг прав, одним із яких беззаперечно є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Вказане право дитини при вирішенні спору, яким зачіпається її інтерес, підтверджено нормами як міжнародного, так і національного права.

Разом із тим, враховуючи думку дитини, суди повинні розуміти, що малолітня дитина є вразливою до маніпуляцій зі сторони дорослих та певних ситуацій, а також враховувати всі обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дитини, які могли виникнути під впливом зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Сама по собі озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав з огляду на те, що думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, а тому при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

Суд першої інстанції, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, дійшов висновку про неврахування думки неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо необхідності позбавлення батьківських (материнських) прав відповідачки.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, судом у справі не встановлено.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.

З цих підстав не заслуговують на увагу посилання апелянта, що суд першої інстанції при вирішенні справи не взяв до уваги думки дітей, не врахував, що діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 при наданні свідчень не висловлювали слова жалю чи пригнічення.

Необґрунтованими є посилання апелянта, що поведінка відповідачки негативно впливає на формування особистості дітей, оскільки такі не підтверджені матеріалами справи.

Колегія суддів вказує, що у відповідності до вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України визнання відповідачкою позовних вимог про позбавлення її батьківських прав порушує права її неповнолітніх дітей, тому відсутні підстави для прийняття визнання відповідачкою позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд дійшов переконання, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості в частині вирішення позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Апеляційна скарга не містить доводів щодо скасування рішення суду в іншій частині і підстав для його скасування в іншій частині апеляційним судом не встановлено.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду від 15 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: О.В. Пнівчук

О.О. Томин