ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

17 квітня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/8105/23

Головуючий у першій інстанції - Маслюк Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/695/24

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем - Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління (служба) у справах дітей Чернігівської міської ради,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2024 року (місце ухвалення - м. Чернігів, дата складення повного тексту судового рішення - 08.03.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування посилався на те, що з відповідачкою ОСОБА_2 з 07.04.2022 перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказує, що спільне життя з відповідачкою не склалося, а тому він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу до Новозаводського районного суду м. Чернігова, справа № 751/7186/23.

Як зазначає позивач, дитина проживає разом з ним, оскільки починаючи з серпня 2023 року відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не приймає участі у його вихованні та утриманні, не спілкується з дитиною і не цікавиться його життям, здоров`ям та не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

Також позивач вказує, що він проходить військову службу за призовом із числа резервістів в особливий період у військовій частині НОМЕР_1 у м. Чернігові з 06.08.2022 і коли знаходиться на службі з дитиною перебуває його мати ОСОБА_4 , яка здійснює за дитиною повноцінний догляд.

Посилаючись на положення ст. 4, 5, 19, 164, 165 СК України у позові ОСОБА_1 просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.02.2024 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покладено на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення суду обґрунтовано тим, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також за висновком суду, небажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина (відповідачка надала нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських обов`язків) суперечать ст.150 СК України, в зв`язку із чим дійшов висновку про необхідність попередити відповідачку змінити ставлення до виховання малолітнього сина, поклавши при цьому на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.03.2024 виправлено в заочному рішенні суду від 28.02.2024 у справі № 751/8105/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління (Служба) у справах дітей Чернігівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, зазначивши у вступній частині повного тексту рішення суду «Заочне рішення Іменем України» (а.с. 146-147).

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28.02.2024 і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами скарги оскаржуване рішення є необґрунтованим та підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду, викладених у рішенні, обставинам справи; незастосування закону, який підлягав застосуванню, а саме п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України.

Заявник вказує, що судом першої інстанції було встановлено, що біологічна мати ОСОБА_2 не виконувала жодного з обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, впродовж семи місяців, що є свідомим ухиленням від виконання вказаних вище обов`язків, що проявлялося в її винній свідомій поведінці не приймати участі в житті дитини.

Вважає, що судом першої інстанції в повній мірі було встановлено винну поведінку ОСОБА_2 у нехтуванні своїми обов`язками і свідомим їх невиконанням, що є підставою для позбавлення її батьківських прав щодо дитини.

Заявник не погоджується з висновком суду щодо ненадання доказів для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав щодо малолітнього сина і зазначає, що відповідачка навіть не приймає участі у судових засіданнях, відзив чи інших клопотань не подавала, що свідчить про відсутність у неї будь-якого інтересу до життя дитини. Також не погоджується з висновком суду про те, що відмова батьків від дитини є неправозгідною і суперечить моральним засадам суспільства, оскільки факт написання такої заяви відповідачкою свідчить про її ставлення до дитини.

Також за доводами скарги, судом першої інстанції було порушено ч. 2 ст. 164 СК України, суд підійшов до розгляду справи формально, не з`ясувавши суть дійсного відношення обох батьків до дитини, а рішення ґрунтується лише на припущеннях щодо передчасного звернення до суду з таким позовом.

Крім того, заявник вказує, що є військовослужбовцем і його робота вимагає періодичних нічних чергувань, що не дозволяє повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, у зв`язку з чим мають місце конфліктні ситуації на службі, тому наявність рішення про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини полегшило б обґрунтування неможливості працювати у нічні зміни на службі. Оскільки йому доводилося неодноразово брати лікарняний по догляду за сином, військовою частиною НОМЕР_1 20.04.2024 було проведено обстеження його житлових умов та складено довідку, яка підтверджує проживання сина разом з сином та відсутність за вказаною адресою ОСОБА_2 .

Також заявник посилається на те, що судом першої інстанції залишено поза увагою висновок Виконавчого комітету Чернігівської міської ради щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина та вважає, що матеріали справи містять достатньо доказів того, що відповідачка свідомо не виконує свою функцію матері протягом тривалого часу по відношенню до дитини, у зв`язку з чим інші заходи впливу окрім позбавлення її батьківських прав є недостатніми.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 та Управління (Служби) у справах дітей Чернігівської міської ради до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.04.2022, який розірвано на підставі рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26.09.2023 (а.с.34-36).

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.12).

З довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 11.09.2023 убачається, що ОСОБА_3 разом з позивачем ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13) і вказана квартира на підставі свідоцтва про право власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_4 по 1/5 частині (а.с.20).

Судом також встановлено, що за адресою реєстрації позивача відповідачка - ОСОБА_2 , не мешкає, що підтверджується актом, складеним сусідами 13.02.2024 (а.с.129).

За матеріалами справи, ОСОБА_2 зареєстрована по АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.11).

Малолітня дитина перебуває на обліку КНП «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради, з 05.09.2023 декларація переукладена з лікарем ОСОБА_9 , з приводу медичного огляду та профілактичного щеплення до лікаря звертався батько ОСОБА_3 , якому надано рекомендації з приводу спостереження за дитиною (а.с.16).

Вбачається, що ОСОБА_1 з 06.08.2022 проходить військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у військовій частині НОМЕР_1 АДРЕСА_3 (а.с.14).

Згідно службової характеристики ОСОБА_1 за час виконання посадових обов`язків зарекомендував себе дисциплінованим, працелюбним та старанним військовослужбовцем (а.с.15).

Згідно нотаріально засвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі №6396, ОСОБА_2 відмовляється від своїх батьківських прав відносно свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина (а.с. 17, 100).

З копії акту обстеження умов проживання малолітнього ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що для дитини створені необхідні умови для життя та розвитку (а.с.73).

Як убачається з матеріалів справи, 01.08.2023 Новозаводським районним м. Чернігова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.95).

Відповідно до повідомлення Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції станом на 26.01.2024 судовий наказ до примусового виконання не пред`являвся (а.с.99).

За інформацією Головного центру обробки спеціалізованої інформації Державної прикордонної служби України від 14.02.2024, відомостей про перетин державного кордону України ОСОБА_2 за період з 01.02.2022 до 14.02.2024 не виявлено (а.с.121).

Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №702 від 03.11.2023 затверджено висновок щодо доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.46-47).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, а тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Також за висновком суду, небажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина (відповідачка надала нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських обов`язків) суперечать ст.150 СК України, в зв`язку із чим дійшов висновку про необхідність попередити відповідачку змінити ставлення до виховання малолітнього сина, поклавши при цьому на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги цей висновок суду не спростовують, враховуючи наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше) є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Отже, законом визначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо та є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц.

Звертаючись до суду, позивачем ОСОБА_1 в обґрунтування підстав позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було надано довідку про місце реєстрації та проживання дитини; копію довідки про проходження позивачем військової служби; службову характеристику позивача за місцем служби; копію листа КНП «Сімейна поліклініка» про перебування дитини на обліку у лікаря педіатра та звернення батька з приводу медичного огляду та профілактичного щеплення; нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_2 про відмову від батьківських прав щодо малолітнього сина ОСОБА_3 ; рішення Виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03.11.2023 про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; копію акту обстеження умов проживання позивача ОСОБА_1 ; копію судового наказу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.08.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини; лист Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відсутність на виконанні відкритих виконавчих проваджень щодо боржника ОСОБА_1 про стягнення аліментів; лист Центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про відсутність відомостей щодо перетинання ОСОБА_2 державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України у період з 01.02.2022 по 14.02.2024; копію акта про не проживання ОСОБА_2 за місцем проживання та реєстрації позивача ОСОБА_1 та дитини.

Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу, що зазначаючи у позовній заяві про ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, позивач не надав жодних доказів на підтвердження своїх вимог, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про батьківських прав ОСОБА_2 .

Крім того, апеляційний суд враховує, що всі наявні в матеріалах справи докази, якими позивач ОСОБА_1 обґрунтовує наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, були ним зібрані вже під час розгляду справи у суді, натомість позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження свідомого ухилення відповідачкою ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина до звернення до суду.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Вказаний висновок має рекомендаційний характер.

З матеріалів справи вбачається, що висновком Управління (служби) у справах дітей, затвердженим рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03.11.2023 № 702, про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рекомендовано позбавити відповідачку батьківських прав щодо малолітнього сина.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що даний висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду.

В свою чергу висновок органу опіки та піклування не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

У вказаному висновку органу опіки та піклування не наведено жодних данних про роботу або намагання цього органу, відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, не зазначено, чому саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 має стати на користь інтересам дитини.

Крім того, вказаний висновок був складений за відсутності матері дитини і тільки зі слів батька, тобто без врахування пояснень ОСОБА_2 , за відсутності будь-яких характеризуючи даних, даних про особу відповідачки, за відсутності встановлених даних про місце її перебування, без врахування даних, що відповідачка, яка, зі слів позивача, має ще одну малолітню дитину, яка проживає разом з матір`ю, за відсутності будь-якої інформації щодо фактичного місця знаходження відповідачки, даних про нерухоме майно, стану здоров`я та за відсутності даних про стан здоров`я дитини до звернення до суду з цим позовом.

Висновок містить лише посилання на заяву ОСОБА_2 про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав та повідомлення ОСОБА_1 , який є позивачем по справі, що мати не виконує батьківських обов`язків, за відсутності в матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин.

Судом апеляційної інстанції також враховано, що позов подано до суду 21.09.2023 року, разом з тим матеріали справи містять копію судового наказу (а.с. 95) від 01.08.2023 Новозаводського районного суду м. Чернігова, отже поведінка ОСОБА_2 є такою, яка відповідала інтересам дитини на належне забезпечення.

Також в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка була запрошена на засідання комісії з питань захисту прав дитини органу опіки та піклування з розгляду питання доцільності/недоцільності позбавлення її батьківських прав.

Отже, зазначений висновок Управління (Служби) у справах дітей Чернігівської міської ради, затверджений рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради від 03.11.2023 є неповним та необ`єктивним, ухвалений без встановлення та з`ясування фактичних обставин справи, тому обґрунтовано не врахований судом першої інстанції при вирішенні спору.

Таку ж позицію висловив і Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2019 року при розгляді справи № 331/5427/17, у постанові від 23 квітня 2020 року при розгляді справи № 420/1075/17, у постанові від 06 травня 2020 року при розгляді справи № 753/2025/19.

Позивач не обґрунтував та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену заяву про відмову від батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 у серпні 2023 року, чим висловила своє небажання брати участь у вихованні та житті дитини, колегія суддів вважає необґрунтованими, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог ст. 78 Закону України «Про нотаріат» та вимог розділу II глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру угод та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини.

Нотаріус, засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджує, що підпис зроблений певною особою.

Нотаріус не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові (час народження, шлюбу, смерті, наявність хвороби, інвалідності, права власності на майно тощо). Справжність підпису на зазначеному документі може бути засвідчена у випадку, якщо документ призначений для подання до компетентних органів іншої держави.

Окрім того, ч. 3, 4 ст. 155 СК України визначено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ч.3 ст.4 ЦПК України).

Відмова відповідача від батьківських прав та його згода на позбавлення його батьківських прав, викладена у вищевказаній письмовій заяві, не може слугувати єдиною та достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, оскільки виключний перелік підстав для позбавлення батьківських прав визначено у ч. 1 ст. 164 СК України.

Апеляційний суд враховує, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Тому відмова матері від батьківських прав на дитину є нікчемною, оскільки відмовитися від батьківських прав особа добровільно не може. Позбавлення батьківських прав можливе лише за рішенням суду і тільки при наявності підстав, передбачених Сімейним кодексом України.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_2 від 28.08.2023, підпис на якій було засвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Морозовою О.В., не може бути належним, допустимим доказом по справі.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення її батьківських прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що відповідачка свідомо не виконує свою функцію матері протягом тривалого часу по відношенню до дитини, що свідчить про самоусунення від виховання дитини є необґрунтованими з огляду на відсутність належних і допустимих доказів в матеріалах справи на підтвердження вказаних посилань.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодних доказів про те, що відповідачка не ухиляється від виконання своїх обов`язків, оскільки обов`язок доказування у справах про позбавлення батьківських прав лежить саме на позивачеві, а така позиція позивача свідчить про безпідставне перекладення покладеного на нього обов`язку доказування на ОСОБА_2 .

З мотивів, викладених вище, судова колегія приходить до висновку, що належних, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Позивачем ОСОБА_1 належними та допустимими доказами як в суді першої, так і апеляційної інстанціях не доведено, що позбавлення відповідачки ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітнього сина є обґрунтованим заходом впливу і буде слугувати якнайкращим інтересам самої дитини та не доведено, що змінити поведінку матері по відношенню до дитини немає можливості.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд вважає, що відсутні підстави для застосування до відповідача такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 18.04.2024.

Головуючий Судді: