справа 753/2889/21 головуючий у суді І інстанції Заставенко М.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна компанія», ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору купівлі продажу квартири недійсними в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна компанія», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_2 , в якій просив суд:

- визнати недійсними в частині особи покупця договір купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу АДРЕСА_1 , укладений між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 26 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. в реєстрі під №1994, договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 19 березня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. в реєстрі під №714.

- визнати, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу АДРЕСА_1 , укладеним між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 26 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. в реєстрі під №1994, договором про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири з відстроченням платежу від 19 березня 2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І. в реєстрі під №714 є ОСОБА_1 , як особа за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Позовна заява обґрунтована тим, що позивач ОСОБА_1 є рідним сином ОСОБА_4 , яка постійно проживала у селі Колядинець Липоводолинського району Сумської області. Позивач постійно проживав у м. Києві. З 2005 року працює у ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», яка здійснює будівництво житлових будинків, в тому числі і в м. Києві, тому працівникам компанії, які не мають власного житла у м. Києві надається право отримати квартиру в новобудові на пільгових умовах. Позивач скористався такою можливістю і вирішив придбати квартиру №148 для своїх потреб і потреб сім`ї у будинку, в зведенні якого приймав активну участь. Позивач багато років працював у будівельній компанії, натомість його дружина, з якою він щойно одружився, не мала роботи, фінансових заощаджень, та навчалася в університеті. Тому, щоб уникнути ризику, коли прийшов час оформляти договір купівлі-продажу квартири з ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», мусив вказати в договорі покупцем не себе, а свою матір, з якою була попередня домовленість, що вона буде формально зазначена у якості покупця, проте усі необхідні дії з оплати коштів за придбання квартири, витрати на нотаріальне посвідчення договору та інше, вчиняв позивач за рахунок власних коштів. Мати надала нотаріальну довіреність на ім`я позивача з правом підпису договору купівлі-продажу нерухомості, подання заяв, проведення розрахунків за договором купівлі-продажу, та вчинення інших нотаріальних дій. Таким чином у 2013 році формально квартира була оформлена на ОСОБА_4 . Мати визнавала і усвідомлювала, що квартира належить позивачеві, і як гарантію 11 листопада 2013 року склала на користь позивача у приватного нотаріуса Липоводолинського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В. заповіт, згідно якого позивач мав одноосібно успадкувати цю квартиру після її смерті. Позивач власноручно здійснював підпис договору купівлі-продажу квартири та оформлення інших документів, матір жодної участі у цьому не приймала, у цій квартирі ніколи не була, ніколи не виконувала жодних обов`язків стосовно квартири. Ремонт в квартирі, сплата всіх комунальних послуг здійснювалася за кошти позивача. У спірній квартирі постійно проживають позивач із дружиною та донькою. Мати все життя прожила в селі, мала мінімальну пенсію, та не мала фінансової змоги купити нерухомість у м. Києві. Після смерті матері та відкриття спадкової справи, позивач отримав листа від нотаріуса Молодчого І.О., з якого дізнався, що у 2020 році з`явився новий заповіт, в якому все майно мати заповіла брату ОСОБА_2 . Тобто саме з моменту отримання цього листа 10 листопада 2020 року позивач дізнався, що його фактичне право власності не визнається і його права порушені, у зв`язку з чим виникла потреба у зверненні до суду для вирішення спору.

25 травня 2021 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана його матір`ю за власні кошти, в тому числі взяті у борг, вона особисто підписала договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири. У 2015 році мати отримала висновок ЛКК, що за станом здоров`я потребує стороннього догляду та нездатна до самообслуговування. Про це знав позивач, але відмовив їй у наданні такої допомоги. Так, з 15 травня 2018 року ОСОБА_4 проживала у квартирі ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, у зв`язку із чим наявні підстави для застосування наслідків його спливу, про що було подано окремо заяву до суду.

11 червня 2021 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він вказав про те, що відповідачем були перекручені та спотворені факти. Стверджував, що саме відповідач вчиняв дії, щоб позбавити спадку спочатку їхню матір, а потім і позивача. Завдавав матері побоїв. Однак мати не хотіла переїжджати до Києва, так як не хотіла лишати свій будинок у селі. У травні 2018 року він довідався, що брат вивіз матір до м. Харкова у квартиру ОСОБА_5 Спроби побачитися з матір`ю були безуспішними, в квартирі двері ніхто не відчиняв. Більше ніхто з родичів не міг спілкуватися з нею. Позивачем були написані численні заяви до поліції з даного приводу, але навіть рішення суду щодо одночасного допиту позивача та ОСОБА_4 відповідач не виконав, не допустив до матері ні позивача, ні слідчого. Відповідач навіть не повідомив ні позивача, ні інших родичів про смерть ОСОБА_4 , та де вона похована.

16 червня 2021 року третьою особою ОСОБА_3 до суду подана позовна заява до ОСОБА_1 , ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія», ОСОБА_2 , в якій вона також просить визнати недійсними в частині покупця основного договору купівлі-продажу квартири та договору про внесення змін до договору купівлі-продажу, визнати покупцями спірної квартири її та ОСОБА_1 , визнати право спільної сумісної власності на квартиру за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . В обґрунтування позову зазначає про те, що квартира була придбана у шлюбі за кошти їхньої сім`ї, а тому являється їхньою з чоловіком спільною сумісною власністю.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 червня 2021 року позовну заяву третьої особи прийнято до спільного розгляду з первісним позовом.

05 серпня 2021 року відповідач ОСОБА_2 також подав до суду відзив на позовну заяву третьої особи, в якому просив у задоволенні її позовних вимог відмовити.

10 вересня 2021 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву третьої особи, в якому просив задовольнити позовну вимогу ОСОБА_3 щодо визнання недійсним в частині покупця договору купівлі продажу кватири з відстрочкою платежу АДРЕСА_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна компанія», ОСОБА_2 , про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру та у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-Будівельна компанія», ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права спільної сумісної власності подружжя на квартиру. Скасовано заходи забезпечення позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 17 серпня 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги частково та визнати, що покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 26 вересня 2013 року між ТОВ «Інфестиційно-Будівельна Компанія» (продавець) і ОСОБА_4 (покупець), договором про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2014 року є ОСОБА_6 як особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори; визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 .

Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції.

Зазначає, що всі платежі спрямовані на купівлю квартири здійснено ним із своїх власних коштів, при цьому його мати не мала фінансової змоги на купівлю нерухомості, а тому саме він є покупцем та власником квартири, що підтверджується доказами та показами свідків. Зазначення у договорі купівлі-продажу квартири від 26 вересня 2013 року покупцем ОСОБА_4 не відповідає фактичним обставинам справи та порушує право власності апелянта на квартиру.

Зауважує, що ОСОБА_2 на момент складення матір`ю заповіту на свою користь, вивіз її з місця постійного проживання, перешкоджав у спілкуванні з нею.

Звертає увагу, що лише перша позовна вимога стосувалася визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця і грунтувалася на вимогах ст. 235 ЦК України, адже на той час така правова конструкція була можливою. Однак, інші позовні вимоги грунтувалися на інших нормах чанного законодавства.

Правочин щодо купівлі-продажу квартири є реальним та дійсним, лише фактичним покупцем та власником квартири є ОСОБА_1 , а не ОСОБА_4 .

Обставини справи чітко доводять, що ОСОБА_4 не мала будь-якого вільного волевиявлення та внутрішньої волі щодо придбання квартири; вона не діяла для набуття прав та обов`язків покупця; не погоджувала свої дії з продавцем; не була покупцем квартири, не мала та не сплачувала грошей за квартиру, особисто не підписувала договір, і не мала будь-якого відношення до цієї квартири.

Постановою Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 липня 2022 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 17 січня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, колегія суддів зазначила про відсутність в матеріалах справи жодного рекомендованого повідомлення про вручення ОСОБА_8 поштових відправлень за адресою реєстрації з повідомленнями про призначення розгляду справи Київським апеляційним судом. Таким чином, відсутні підстави вважати, що апелянт був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

У судовому засіданні представник ТОВ «Інвестиційно-Будівельна компанія» - адвокат Дрьомін Лариса Володимирівна просила ухвалити судове рішення відповідно до чинного законодавства.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є синами ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.

03 грудня 2011 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 , та у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_10 .

08 липня 2013 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_1 придбати на її ім`я квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами, організаціями та органами незалежно від форм власності та підпорядкування з питань, пов`язаних з укладенням і належним оформлення договору купівлі-продажу, про що свідчить копія нотаріально посвідченої довіреності.

26 вересня 2013 року між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 , від імені якої діяв ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу, за яким покупець приймає і оплачує квартиру АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гунько І.І., зареєстрований за №1994. Продаж квартири вчинено за суму 520 000,00 грн., з яких 149 900,00 грн. сплачуються у день підписання договору, а решта суми 370 100,00 грн. до 31 березня 2014 року.

19 березня 2014 року між ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» та ОСОБА_4 , було укладено договір про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири з відстрочкою платежу, яким було змінено строк внесення решти суми 370 100,00 грн. до 31 жовтня 2014 року.

11 листопада 2013 року ОСОБА_4 склала заповіт на випадок своєї смерті та призначила спадкоємцем квартири АДРЕСА_1 свого сина ОСОБА_1 , який був посвідчений приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Сумської області Бондаренко О.В., зареєстрований в реєстрі за №1235.

Відповідно до довідки ТОВ «Адоніс-Сервіс» №22 від 28 березня 2017 року, в квартирі АДРЕСА_1 проживають ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_3 , та донька ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

З листа приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Молодчого І.О. від 03 листопада 2020 року за №124/02-14 вбачається, що ОСОБА_4 , 01 липня 2020 року склала новий заповіт на ім`я ОСОБА_2 , який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Цимбал І.В.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , засвідчили те, що ОСОБА_6 разом із дружиною ОСОБА_16 з 2012 року проживали у квартирі АДРЕСА_1 . Вони допомагали їм з ремонтом та переїздом. Інших родичів у квартирі не бачили. Хто сплачував за квартиру їм невідомо.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно укладають один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен встановити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки про застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі №6?133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі №742/1913/15-ц, від 21 серпня 2019 року у справі №303/292/17, від 30 березня 2020 року у справі №524/3188/17.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц зазначено: «висновки судів про те, що оспорювані договори купівлі-продажу земельних ділянок у частині покупця є удаваними, оскільки придбані особою за кошти та для потреб позивача (єпархії), без створення правових наслідків для себе, як фізичної особи, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.»

Так, в указаній постанові Верховний Суд відступив від висновку щодо застосування норми права, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №265/3310/17, а також і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №466/8968/19, про те, що «при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та, що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.».

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, так як вони відповідають правовим висновкам Верховного Суду у постановах від 14 лютого 2022 року у справі №346/2238/15-ц, від 18 січня 2023 року у справі №181/1081/20, від 28 червня 2023 року у справі №465/2502/20 та ін.

В той же час, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання його покупцем за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеним 26 вересня 2013 року між ТОВ «Інфестиційно-Будівельна Компанія» (продавець) і ОСОБА_4 (покупець), договором про внесення змін та доповнень до договору купівлі-продажу квартири від 19 березня 2014 року як особи, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладалися ці договори, а також визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 , у обраний позивачем спосіб є похідними від позовної вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в частині покупця, а тому відповідно теж не підлягають до задоволення.

Апеляційний суд критично розцінює доводи апелянта щодо можливості розгляду судом у даному судовому провадженні окремо, як самостійних позовних вимог лише у частині визнання його покупцем за договором купівлі-продажу квартири та визнання за ним права власності на спірну квартиру, оскільки визначені позивачем межі позову, обставини, підстави та їх правове обґрунтування зводилося безпосередньо до необхідності визнання його права власності саме унаслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним у частині покупця і, як наслідок визнання його покупцем за спірним договором та визнання за ним права власності на спірну квартиру.

Щодо доводів апелянта в частині відсутності вільного волевиявлення його матері на набуття квартири за договором купівлі продажу від 26 вересня 2013 року колегія суддів зауважує наступне.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У цій справі договір купівлі-продажу з ТОВ «Інвестиційно-Будівельна Компанія» підписав сам позивач (апелянт ОСОБА_6 ) діючи від імені матері ( ОСОБА_17 ) на підставі довіреності, посвідченої Бондаренко О.В. приватним нотаріусом Липоводолинського районного нотаріального округу Сумської області 08 липня 2013 року за реєстровим №608.

Обставини, за яких волевиявлення ОСОБА_17 не було вільним, або при укладенні договору купівлі-продажу квартири було порушено інші вимоги ст. 203 ЦК України апелянтом не наведено, а навпаки стверджено, що правочин є реальним та дійсним.

З урахуванням предмету, підстав позову та наданих позивачем доказів на їх обґрунтування, місцевий суд дійшов правомірного висновку про відсутність у обраний позивачем спосіб підстав для задоволення його позовних вимог у повному обсязі.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та не спростовують висновків суду викладених у рішенні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 14 липня 2022 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова