Дата документу 25.09.2024 Справа № 337/5583/23
Запорізький Апеляційний суд
_______________________________________________________________________________________
ЄУН 337/5583/23 Головуючий у 1-й інстанції: Котляр А.М.
Пр. № 22-ц/807/1425/24 Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Полякова О.З.

за участі секретаря Камалової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Запорізька територіальна громада в особі Запорізької міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення в житлове приміщення

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним первісним позовом (а.с.1-10), в якому просила визнати відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого первісного позову позивач зазначала, що квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, належить територіальній громаді міста Запоріжжя. Позивач є наймачем житла, особові рахунки про надання комунальних послуг відкриті на її ім`я. Окрім неї, в квартирі зареєстрована дочка її померлого сина ОСОБА_3 , її онука - відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З жовтня 2006 року ОСОБА_2 в квартирі не проживає, її речі в квартирі відсутні, квартиру вона не утримує. Вона не підтримує відносини із онукою, місце проживання ОСОБА_2 їй не відоме. Реєстрація відповідача в квартирі порушує її право на отримання субсидії, змушує нести зайві витрати по оплаті за комунальні послуги. Вважає, що ОСОБА_2 втратила право користування квартирою на підставі ст. 71 ЖК України.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції ОСОБА_4 (а.с.11). Ухвалою суду першої інстанції від 05 жовтня 2023 року (а.с.42) провадження у цій справі відкрито.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вищезазначеним зустрічним позовом до ОСОБА_1 (а.с.21-42), в якому просила вселити її у квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування свого зустрічного позову зазначала, що не погоджується із позовними вимогами ОСОБА_1 . Вказала, що батько ОСОБА_3 та матір ОСОБА_5 проживали в квартирі АДРЕСА_1 разом з наймачем квартири ОСОБА_1 . Вона народилась у 2004 році та була зареєстрована у спірній квартирі. Батько помер в ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті батька вона разом із матір`ю проживала в квартирі, але ОСОБА_1 чинила їй та матері перешкоди. Тому матір ОСОБА_5 разом з нею, у 2006 році переїхала проживати до своїх батьків. В подальшому ОСОБА_1 змінила замки в квартиру. Між ОСОБА_1 та її матір`ю ОСОБА_5 виникли неприязні відносини. Проте, вона спілкувалась із своєю бабусею, приходила до неї. В 2022 році їй виповнилось 18 років, вона прийшла додому до ОСОБА_1 , та запитала, чи може вона проживати в квартирі, але позивач їй відмовила. Оскільки ОСОБА_1 відмовила надати їй доступ до житла, вона орендувала квартиру АДРЕСА_2 , далі переїхала в іншу орендовану квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Власного житла у неї немає, квартира АДРЕСА_1 є її єдиним місцем реєстрації. Вона не втратила інтерес до спірної квартири, бажає там проживати, але ОСОБА_1 чинить їй перешкоди у користуванні житлом.

Ухвалою суду першої інстанції від 19 грудня 2023 року (а.с.44) вищезазначений зустрічний позов у цій справі прийнято до спільного розгляду із вищезазначеним первісним позовом, об`єднано позовні вимоги в одне провадження, здійснено перехід розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року (а.с.67-71) у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, первісний позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі (а.с.72-78) просила рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні її первісного позову скасувати та ухвалити постанову, якою задовольнити її первісний позов, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В автоматизованому порядку 29.05.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Онищенка Е.А. та Подліянову Г.С. (а.с.78). Ухвалою апеляційного суду від 30.05.2024 року (а.с.80-82) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 13.06.2024 року (а.с.83). Ухвалою апеляційного суду від 14.06.2024 року (а.с.84-85) вищезазначену апеляційну скаргу апелянта залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 01.07.2024 року у встановлений апеляційним судом строк апелянт усунула недоліки своєї апеляційної скарги (а.с.90-93). Проте, у період з 01.07.2024 року по 09.08.2024 року суддя-доповідач перебувала у відпустці (довідка а.с.89). В автоматизованому порядку 12.08.2024 року суддями ОСОБА_6. та Кочетковою І.В. у цій справі замінено суддів Онищенка Е.А.та Подліянову Г.С. у зв`язку із тривалою відпусткою останніх (а.с.94-96). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 12.08.2024 року (а.с.97), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.98).

Учасники цієї справи не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

В автоматизованому порядку 24.09.2024 року суддею Поляковим О.З. у цій справі замінено суддю ОСОБА_6. у зв`язку із звільненням останнього у відставку, рішення ВРП від 24.09.2024 року (а.с.108-109).

У дане судове засідання належним чином повідомлений апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи представник третьої особи за первісним позовом - Запорізької територіальної громади в особі Запорізької міської ради (а.с.104) не в`явився, третя особа про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістила, клопотання про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавала.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Крім того, в силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності представника третьої особи за первісним позовом - Запорізької територіальної громади в особі Запорізької міської ради за присутності первісного позивача ОСОБА_1 , представника останньої - адвоката Аворник Л.В. (а.с.110), первісного відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - адвоката Кравченко О.В. (а.с.111).

Відводів у цій справі, не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення всіх учасників цієї справи, які з`явились, а саме:

-первісного позивача ОСОБА_1 та представника останньої - адвоката Аворник Л.В., які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що первісний відповідач дійсно є рідною онукою первісного позивача у цій справі по рідному сину останньої - Недоруєву, якій помер у ІНФОРМАЦІЯ_3; бабуся не хотіла, щоб онука після досягнення повноліття у липні 2022 року проживала у спірній квартирі, ключів від спірної квартири у онуки дійсно немає; але онука свого часу із своєю матір`ю (невісткою первісного позивача) після смерті батька у 2006 році пішла із спірної квартирі добровільно;

-первісного відповідача ОСОБА_2 та представника останньої - адвоката Кравченко О.В., які у тому числі на запитання апеляційного суду зазначали, що ОСОБА_2 є особою, не обізнаною у галузі права, тому своєчасно не оскаржила в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у цій справі в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні вищезазначеною спірною квартирою шляхом вселення у цю спірну квартиру та не зверталась раніше до суду з позовом про визначення порядку користування спірною квартирою, у тому числі з метою подальшої приватизації її частини без згоди бабусі; тільки її батько це робив за своє життя, коли вона була неповнолітньою ще; договір з адвокатом первісним відповідачем був укладений лише в день даного судового засідання, ключів від квартири у первісного відповідача ОСОБА_2 немає досі, вона може приходити до спірної квартири лише тоді, коли там присутня її бабуся по батьку - первісний позивач ОСОБА_1 у цій справі, яка категорично заперечує проти проживання цієї онуки у цій спірній квартирі; первісний відповідач ОСОБА_2 стала повнолітньою лише у липні 2022 року, тобто вже під час дії в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року по теперішній час через військову агресію РФ; остання після досягнення свого повноліття зверталась до бабусі з приводу вирішення питання у позасудовому порядку щодо її проживання у вищезазначеній спірній квартирі, але бабуся їй відмовила, у зв`язку із чим вона вимушена була орендувати інше житло, тобто вона ніколи не втрачала інтересу до спірної квартирі; бабуся не зверталась до неї з приводу оплати житлово-комунальних послуг по спірній квартирі, вона фактично їх не сплачувала після досягнення повноліття у липні 2022 року за власною ініціативою, оскільки фактично останньою не користувалась проти своєї волі;

-перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга первісного позивача ОСОБА_1 у цій справі підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Первісний відповідач ОСОБА_2 та третя особа Запорізька територіальна громада в особі Запорізької міської ради в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у цій справі не оскаржували.

Первісний позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду першої інстанції у цій справі лише в частині відмови у задоволенні її первісного позову.

Таким чином, апеляційний суд переглядає законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі лише в межах доводів та вимог апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 і лише в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а саме: в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 .

У разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо не оскаржуваної частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується (постанова Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц).

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішення є: … рішення, постанови…

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні вищезазначеного первісного позову ОСОБА_1 на підставі ст. 71 ЖК України про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням у цій справі, керувався ст.ст. 263-265 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоведеності цього первісного позову, відсутності підстав для його задоволення.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції в оскаржуваній частині, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, таким, що ухвалено із додержанням вимог закону є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відповідає.

Так, при вирішенні первісного позову позивача у цій справі суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Фактичні обставини, правильно встановлені судом першої інстанції, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Спірна квартира АДРЕСА_1 є комунальною власністю, не приватизована, належить територіальній громаді міста Запоріжжя, не приватизована (а.с. 6).

В квартирі зареєстровані:

- 1) первісний позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 22.01.1991 року (відмітка в паспорті первісного позивача а.с. 10),

- 2) первісний відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 14.09.2004 року (а.с. 12, 28), яка стала повнолітньою лише 30.07.2022 року, тобто вже під час дії в Україні воєнного стану з 24.02.2022 року по теперішній час через військову агресію РФ (ст. 82 ч. 3 ЦПК України).

Особовий рахунок в ТОВ «БК «Місто комфорту» відкритий на первісного позивача ОСОБА_1 (а.с. 5).

Згідно з актом від 28.08.2023 року, складеним директором ТОВ «БК «Місто комфорту», в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 не проживає з жовтня 2006 року (а.с. 7).

Батьком відповідача ОСОБА_2 є ОСОБА_3 (свідоцтво про народження, копія а.с.31), який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про смерть, копія а.с. 32).

Матір`ю відповідача ОСОБА_2 є ОСОБА_5 (а.с. 31).

Відповідач ОСОБА_2 орендувала квартиру АДРЕСА_2 з 16.09.2022 року по 20.03.2023 року (а.с. 33).

З 18.03.2023 року ОСОБА_2 орендує квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 34).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2005 року був задоволений позов ОСОБА_3 , який діяв в своїх інтересах та інтересах своєї неповнолітньої на той час дочки - первісного відповідача у цій справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , змінений договір найму жилого приміщення квартири АДРЕСА_1 , укладений окремий договір найму квартири з ОСОБА_3 з урахуванням неповнолітньої ОСОБА_2 .

Проте, рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2006 року вказане рішення суду першої інстанції було скасовано, в задоволенні позову відмовлено лише з тих підстав, що «…Квартира складається з двох ізольованих кімнат площею 11,7 кв. м та 17,3 кв. м, загальна жила площа складає 29 кв. м. Таким чином, згідно зі ст. 64 ЖК України на наймача та кожного з членів його сім`ї в зазначеній квартирі припадає 7,25 кв. м жилої площі. У сторін склався певний порядок користування жилим приміщенням: відповідачі проживають у кімнаті 11,7 кв. м, а позивач з неповнолітньою донькою - 17,3 кв. м. У випадку зміни умов договору найму жилого приміщення по фактично встановленому порядку користування з виділенням позивачу та його доньці кімнати площею 17,3 кв. м, кожній з відповідачок буде припадати в квартирі по 5,85 кв. м жилої площі, що значно на 1,4 кв. м менше площі , що належить кожній. До того ж, зміна на таких умовах договору жилого приміщення призведе до штучного погіршення умов відповідачок і викличе необхідність їх постановлення на облік, як таких, що потребують поліпшення житлових умов. За таких обставин, висновок суду про виділення ОСОБА_1 , ОСОБА_8 в користування кімнату жилою площею 11,7 кв. м, а ОСОБА_3 та його неповнолітній доньці - кімнату площею 17,3 кв. м не відповідає вимогам закону….» (а.с. 35-36).

Первісний відповідач ОСОБА_2 знаходилась на лікуванні в 2020 році у зв`язку із алергією, в тому числі на шерсть кішки (а.с. 37), у ОСОБА_2 на праві власності нерухомого майна не зареєстровано (а.с. 38).

Свідок ОСОБА_9 суду першої інстанції пояснила, що вона є подругою ОСОБА_1 , знає її з 1991 року. В квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ніколи не проживала, не намагалась потрапити в квартиру.

Свідок ОСОБА_10 суду першої інстанції пояснив, що був знайомий із ОСОБА_3 . Онука ОСОБА_1 - відповідач ОСОБА_2 ніколи не проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_11 суду першої інстанції пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 В квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 ніколи не проживала, не намагалась вселитись в квартиру.

Свідок ОСОБА_5 суду першої інстанції пояснила, що відповідач ОСОБА_2 є її дочкою. Після того як помер її чоловік ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 створила їй та дочці нестерпні умови для сумісного проживання, завела котів, постійно сварилась. У зв`язку із цим, вона з дочкою переїхала проживати до своїх батьків. Коли дочці виповнилось 18 років, вона переїхала проживати на орендовану квартиру. ОСОБА_2 бажає проживати в квартирі АДРЕСА_1 , але ОСОБА_1 не погоджується із цим.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням не інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ст. 71 ЖК України?передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до?ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Мотиви суду першої інстанції

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи сторін та їх представників, суд першої інстанції дійшов правильного висновку в оскаржуваній частині, що позовні вимоги як первісного, так і зустрічного позову, безпідставні, а тому задоволенню не підлягають з наступних причин.

У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня

1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Системне тлумачення ст. ст. 71 - 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, яка втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: - непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року в справі № 759/19579/17 (провадження № 61-4520св21), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року в справі № 554/3289/20 (провадження № 61-2951св21).

Таким чином, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Судом першої інстанції було правильно з`ясовано в оскаржуваній частині рішення, що первісний відповідач ОСОБА_2 була зареєстрована у вищезазначеній спірній квартирі АДРЕСА_1 одразу після її народження у 2004 року, як неповнолітня дочка ОСОБА_3 , який помер у ІНФОРМАЦІЯ_3. Після смерті батька, первісний відповідач у дворічному віці разом із своєю матір`ю переїхала проживати в інше житло. Будучи малолітньою та неповнолітньою, ОСОБА_2 самостійно не обирала собі місце проживання, а проживала разом із своєю матір`ю - ОСОБА_5 , як була допитана у цій справі в якості свідка та підтвердила останнє.

При вищевикладених правильно встановлених обставинах цієї справи в оскаржуваній частині рішення суд першої інстанції правильно критично поставився до: 1) акту сусідів, у тому числі підписи яких підтвердила сама первісний позивач ОСОБА_1 , як заінтересована у цій справі особа, про не проживання у вищезазначеній спірній квартирі первісного відповідача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з жовтня 2006 року (а.с.7) та 2) пояснень первісного позивача ОСОБА_1 про те, що їй нічого невідомо про онуку ОСОБА_2 після того, як вона із своєю матір`ю в 2006 році залишила спірну квартиру.

Також, суд першої інстанції правильно встановив, що свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 не надали суду відомості про обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення цієї справи судом, а саме: причин непроживання онуки у спірній квартирі, оскільки сам факт відсутності ОСОБА_2 у спірній квартирі сторонами не заперечувався у цій справі у суді першої інстанції (ст. 82 ч. 1 ЦПК України).

Крім того, апеляційним судом додатково встановлено, що покази цих свідків ( ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ) зі сторони первісного позивача ОСОБА_1 у тому числі спростовуються вищевказаними додатково встановленими апеляційним судом обставинами, встановленими раніше рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 16 лютого 2006 року в іншій цивільній справі № 22-304/2006 за позовом ОСОБА_3 , який діяв в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 про зміну договору найму жилого приміщення (а.с. 22-25), які в силу вимог ст. 82 ч. 4 ЦПК України не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В той же час, суд першої інстанції правильно взяв до уваги пояснення свідка (її матері) зі сторони первісного відповідача ОСОБА_2 , 2004 р.н., - ОСОБА_2 про те, що вона періодично спілкувалась із бабою ОСОБА_1 , приходила до неї додому, оскільки вона впевнено та послідовно описала облаштування квартири, періодично вона та її донька (первісний відповідач у цій справі) піднімали питання проживання ОСОБА_2 , 2004 р.н., в квартирі АДРЕСА_1 , коли відповідачці виповниться 18 років. Проте, ОСОБА_1 усіляко відмовлялась надати згоду на проживання ОСОБА_2 в спірній квартирі.

Суд першої інстанції також правильно в оскаржуваній частині рішення встановив, що після досягнення повноліття у липні 2022 році, первісний відповідач ОСОБА_2 , не маючи власного житла (а.с.38), проживала в орендованій квартирі.

Враховуючи вищезазначені правильно встановлені судом першої інстанції вказані обставини в оскаржуваній частині рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що первісний відповідач ОСОБА_2 , 2004 р.н., не втратила інтерес до квартири АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована, бажає проживати в житловому приміщенні. Відсутність відповідача в квартирі викликана поважними причинами, пов`язаними із небажанням ОСОБА_1 добровільно надати ключі від квартири.

Тому, суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення дійшов вірного висновку, що первісний відповідач ОСОБА_2 , 2004 р.н., не втратила право користування спірною квартирою, а тому правильно відмовив у задоволенні вищезазначеного первісного позову ОСОБА_1 у цій справі.

Доводи апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 є такими, що дублюють доводи її первісного позову у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, а лише відображають позицію первісного позивача ОСОБА_1 та представника останньої, які вважають її єдино вірною та правильною у цій справі.

Припинення права первісного відповідача ОСОБА_2 на користування вищезазначеною спірною квартирою має бути пропорційним переслідуємій легітимній меті первісного позивача ОСОБА_1 в світлі ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Проте, не може бути первісний відповідач ОСОБА_2 , 2004 р.н., яка стала повнолітньою (тобто досягла повної дієздатності, оскільки до цього, як неповнолітня вона могла розпоряджатись своїм правом на вищезазначену спірну квартиру лише зі згоди батьків, у даному випадку матері - ОСОБА_5 (а.с. 31), оскільки батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 32) чи органу опіки та піклування відповідно до закону) лише 30.07.2022 році, тобто вже під час дії в України воєнного стану через військову агресію РФ по теперішній час, та яка не має іншого власного житла, визнана такою, що втратила право користування вищезазначеною № 62 в будинку АДРЕСА_5 в якій вона зареєстрована з моменту народження і не проживає не на свій розсуд, а через те, що її бабуся - первісний позивач ОСОБА_1 не надавала і не надає на це згоди у добровільному порядку, за вищезазначеним первісним позовом останньої (бабусі ОСОБА_1 ), через те, що ця бабуся через реєстрацію онуки у цій спірній квартирі має додаткові нарахування по оплаті житлово-комунальних послуг по квартирі та позбавлена можливості оформити субсидію для сплати останніх(зміст первісного позову а.с. 3).

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи в оскаржуваній частині.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем за зустрічним позовом зустрічних позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування первісного позивача ОСОБА_1 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, відсутні. Первісний позивач ОСОБА_1 та представник останньої не надали суду першої інстанції належних та допустимих доказів в обґрунтування первісного позову позивача ОСОБА_1 у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів та вимог апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі відсутні та зокрема стороною первісного позивача ОСОБА_1 апеляційному суду не надані.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення в оскаржуваній частині, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги первісного позивача ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України у цій справі було вирішено питання про розподіл між сторонами понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині, яка є предметом апеляційного оскарження, у цій справі або ж його зміни.

Також, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови первісному позивачу ОСОБА_1 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги, остання не має права на компенсацію за рахунок первісного відповідача ОСОБА_2 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Разом із тим, апеляційний суд вважає за доцільне роз`яснити ОСОБА_1 її право у подальшому у позасудовому чи судовому порядку окремо від цієї справи вирішувати питання із ОСОБА_2 , обов`язок якої щодо самостійної оплати яких в силу вимог ст. 64 ЖК України також настав лише після досягнення нею повноліття ІНФОРМАЦІЯ_4 , щодо будь-якої компенсації в порядку регресу понесених нею раніше витрат на оплату житлово-комунальних послуг по спірній квартирі чи на майбутнє.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 16 квітня 2024 року в оскаржуваній частині у цій справі залишити без змін.

В іншій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось і апеляційним судом не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30.09.2024 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Поляков О.З.