П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року м. Київ

Справа № 369/19326/23

Провадження: № 22-ц/824/11532/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Хоменка Максима Петровича в інтересах ОСОБА_1

на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року, постановлену під головуванням судді Пінкевич Н. С.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Борщагівської сільської ради, про визначення місця проживання дітей,

у с т а н о в и в:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

У грудні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічною позовною заявою.

У березні 2024 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про забезпечення позову, у якій, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зобов`язання ОСОБА_1 забезпечити побачення та спілкування з нею малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., з правом забирати дітей до місця її мешкання, за щонедільним графіком: з 08:00 год. вівторка до 08:00 год. середи та з 08:00 год. четверга до 11:00 год. неділі, при цьому, з можливістю батьку відвідувати дітей в указаний час. Заява мотивована тим, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання дітей, на даний час ОСОБА_1 не допускає її до дітей та повністю заборонив будь-яке спілкування з ними, окрім того, погрожує фізичною розправою. Зазначила, що необхідність вжиття заходів забезпечення позову обумовлена необхідністю її участі, як мами, у вихованні та догляду за маленькими дітьми. Враховуючи викладені обставини, просила суд задовольнитизаявув повному обсязі.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Визначено час спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , кожен перший та третій тиждень місяця з 08:00 годин понеділка до 08:00 годин наступного понеділка за місцем проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Хоменко М. П. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою в задоволенні заяви відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції необгрунтовано оцінив критично рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 28.02.2024 року №111/8, в якому визначено спосіб участі матері ОСОБА_2 у вихованні дітей, оскільки, працівники третьої особи знаходяться у постійному контакті з дітьми, позивачем та відповідачем. З донькою, ОСОБА_3 , проводились бесіди у дитячого психолога. Працівники третьої особи досліджували умови проживання дітей. Натомість, суд першої інстанції не мав можливості встановити умови для проживання дітей на момент постановлення ухвали. Повідомляє про те, що відповідачка винаймає житло, що, відповідно не створює дітям, ураховуючи їх вік, належних умов для навчання та проживання.

Підкреслює й те, що він розуміє значення спілкування матері з дітьми, проте графік такого спілкування повинен встановлюватися тільки після встановлення всіх обставин у справі, вважає, що оптимальним є графік встановлений саме рішенням виконавчого комітету.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Забезпечення позову по суті є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що: «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19)).

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19 (провадження № 61-10859св20) вказано, що у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно врахував, що зустрічі матері з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини. Колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей з матір`ю.

Аналогічну правову позицію Верховний Суд висловив і у постанові від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц.

Зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Такого висновку дійшов Верховний суд у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Із матеріалів справи убачається, що сторони у справі є батьками малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Також з матеріалів справи убачається, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до поліції з приводу вчинення перешкод ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з дітьми.

Тобто, між батьками дітей склалися стосунки, які наразі позбавляють можливості матір регулярно спілкуватися з дітьми та між батьками виник спір щодо місця проживання дітей.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що матір, яка наразі проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

На підставі викладеного, ураховуючи найкращі інтереси дітей, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку, має бути забезпечено спілкування дітей з обома батьками, і зустрічі матері з ними, проте колегія суддів не може погодитись із визначеним судом першої інстанції графіком побачень, з огляду на наступне.

З матеріалів справи убачається, що рішенням виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 28 лютого 2024 року №111/8 визначено спосіб участі матері ОСОБА_2 у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 встановивши їй наступний графік спілкування з дітьми: з 08:00 п`ятниці до 20:00 суботи, щотижнево.

Зі змісту заяви про забезпечення позову убачається, що мати просила визначити графік побачень та спілкування з дітьми, з правом забирати дітей до місця її мешкання, за щонедільним графіком: з 08:00 год. вівторка до 08:00 год. середи та з 08:00 год. четверга до 11:00 год. неділі.

Суд першої інстанції, визначаючи такий графік спілкування з дітьми (кожен перший та третій тиждень місяця з 08:00 год. понеділка до 08:00 год. наступного понеділка за місцем проживання ОСОБА_2 ) діяв на власний розсуд, не ураховуючи побажання ОСОБА_2 при визначенні такого графіку, та не беручи до уваги висновок рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Водночас, як зазначив в окремій думці суддя КЦС Василь Крат, у цій справі, з урахуванням причин неможливості органнім опіки і піклування надати висновок, ОП не було підстав робити висновки щодо застосування чч.4 та 5 ст.19 СК про необов`язковість висновку органу опіки та піклування у спорах щодо визначення місця проживання дитини. Такий висновок міг бути зроблений лише у контексті випадків зловживання правами одним із батьків (неповідомлення місця проживання, ухилення від обстеження умов проживання тощо). Ця справа не стосувалася випадків перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території тощо.

Тобто, в даному випадку, ураховуючи наявність рішення виконавчого комітету Борщагівської сільської ради Київської області, щодо визначення графіку спілкування, та ураховуючи відсутність факту зловживання прав батьками (наприклад неповідомлення про місце проживання, ухилення від обстеження умов проживання), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав взяти в пріоритет рішення виконавчого комітету, оскільки працівники третьої особи досліджували умови проживання дітей, та безпосередньо приймали участь у спілкуванні з ними. Натомість, суд першої інстанції не мав можливості встановити умови для проживання дітей, ураховуючи те, що на даний час мати винаймає житло, тобто, суду достеменно невідомо, чи облаштоване таке житло відповідними умовами для дітей (наприклад: наявність столу для навчання, ліжка, тощо).

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку, обумовлення побачення з дітьми у присутністю іншої особи не є необхідним, адже жодних підстав для цього не встановлено і розумним та справедливим є врахування права матері на особисте спілкування з дітьми.

На підставі викладеного, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про забезпечення позову, однак помилково визначив графік спілкування, діючи на власний розсуд.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в частині визначення графіку спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, ОСОБА_2 змінити, та встановити наступний графік: з 08:00 п`ятниці до 20:00 суботи, щотижнево.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Хоменка Максима Петровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року в частині визначення графіку спілкування малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, ОСОБА_2 змінити, та встановити наступний графік: з 08:00 п`ятниці до 20:00 суботи, щотижнево.

В решті ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 26 вересня 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура