Дата документу 25.09.2024 Справа № 314/1301/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 314/1301/22 Головуючий у 1 інстанції: Коненко І.О.
№ 22-ц/807/1804/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткова І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Трофімової Д.А.,

Секретар Камалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Лютий Олег Віталійович, на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, зазначивши, що сторони з 25.04.2009 перебували у шлюбі, дітей не мають. Фактично шлюбні відносини між сторонами припинилися, спільного господарства не ведуть, примирення неможливе, збереження шлюбу суперечить його інтересам. Позивач просив справу розглянути без його участі, на позовних вимогах наполягав.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року, цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 25.04.2009 Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, актовий запис №04.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лютий О.В., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити позовну заяву про розірвання шлюбу без розгляду.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідачка не була повідомлена про розгляд справи, оскільки перебувала за кордоном. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що шлюбні відносини між подружжям були припинені у зв`язку із необхідністю виїзду за кордом, пов`язаним із введенням в країні воєнного стану.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 задоволено.

Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області 25 квітня 2009 року за актовим записом № 04.

Постановою Верховного Суду від 17 липня 2024 року за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_3 , який є братом позивача у справі, постанову Запорізького апеляційного суду від 25 квітня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд.

В засідання апеляційного суду представник ОСОБА_2 адвокат Лютий О.В. не з`явився, направив суду клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Встановлено, що 25.04.2009 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено шлюб, зареєстрований Люцернянською сільською радою Вільнянського району Запорізької області, актовий запис №04.

За час перебування у шлюбі сторони дітей не мали. Спільне життя між сторонами не склалося, фактично шлюбні відносини припинено, відповідач добровільно згоди на розірвання шлюбу не надала.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 помер.

Відповідно до довідки державного нотаріуса Вільнянської державної нотаріальної контори Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Євграфової О. М. від 19 січня 2024 року ОСОБА_3 , як двоюрідний брат, подав заяву про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 та нотаріусом була заведена спадкова справа № 36/2023 до майна померлого (а. с. 79).

Правовідносини, які склались між сторонами по справі, регулюються Конституцією України, нормами Сімейного Кодексу України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Відтак, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що сторони спільно не проживають, втратили один до одного почуття любові, спільне господарство не ведуть, збереження шлюбу суперечить їх інтересам.

Такі висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і зібраним у справі доказам.

Правильним по суті рішення є в тому випадку, коли воно відповідає вимогам законності та обґрунтованості, оскільки порушення останніх має наслідком зміну або скасування оскарженого судового рішення. Оскаржене судове рішення належить залишати без змін за наявності незначних порушень закону, які вже були усунені при розгляді справи, або ж таких, які можуть бути виправлені судом апеляційної інстанції. Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань», стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (частина перша статті 24 СК України).

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.

За змістом частини третьої статті 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рішення суду у справі про розірвання шлюбу повинно відповідати вимогам ЦПК України. У ньому, зокрема, має бути зазначено дату й місце реєстрації шлюбу, час та причини фактичного його припинення, мотиви, з яких суд визнав збереження сім`ї можливим чи неможливим, обґрунтовані висновки з приводу інших заявлених вимог. У резолютивній частині рішення слід навести відомості, необхідні для реєстрації розірвання шлюбу в органах РАЦС.

Встановивши, що шлюб між сторонами носить формальний характер, вони проживають окремо, збереження шлюбу суперечать інтересам як позивача, суд першої інстанції дійшов до правильних висновків про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Що стосується доводів апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме: розгляду справи за відсутності належним чином повідомленого відповідача по справі.

Відповідно до ч.6 ст. 187 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Шляхом направлення відповідних запитів (а.с.11) судом першої інстанції було встановлено місце реєстрації відповідачки ОСОБА_2 , а саме АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до ухвали від 08 липня 2022 року справу було призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Судовий розгляд справи призначено на 22 серпня 2022 року на 08.00 год.

Поштовий конверт адресований відповідачу повернувся до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Поштові повідомлення про розгляд справи 12 жовтня 2022 року в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції розглянув справу за її відсутності за умови, що докази належного повідомлення її про час та місце розгляду справи відсутні.

В той же час, апеляційний суд вважає, що очевидним є те, що спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, і відновлення реєстрації шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України.

Так, під час касаційного перегляду справи скаржник ОСОБА_3 надав докази того, що ІНФОРМАЦІЯ_3 його брат ОСОБА_1 помер (а.с.17). Про вказаний факт апелянт ОСОБА_2 не вказала під час звернення із апеляційною скаргою та апеляційного перегляду у 2023 році.

Отже, за наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, апеляційний суд не може надати перевагу зазначеним процесуальним порушенням, не врахувавши, що в такому випадку порушується принцип правової визначеності.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 2-4744/11 (провадження № 61-8159сво21) та постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 2-1931/10 (провадження № 61-45316св18).

Так, дотримання вимог процесуальної форми (у тому числі й щодо належного повідомлення учасників справи про час та місце судового розгляду) є важливою гарантією їх прав та передумовою ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Разом із тим, надмірний процесуальний формалізм, який не враховує вимог справедливості, добросовісності й розумності, може спотворити завдання цивільного судочинства, спричинивши прийняття явно несправедливого рішення.

Формалізм у процесі є позитивним й необхідним явищем, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу, проте надмірний формалізм заважає практичному та ефективному доступу до суду, не сприяє правовій визначеності, належному здійсненню правосуддя, у тому числі виконанні судового рішення та є порушенням» статті 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перед де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», від 08 березня 2017 року у справі «ТОВ «Фріда» проти України»),

Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усі суб`єктів права, у тому числі для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.

Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.

У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).

Враховуючи наведене, апеляційна скарга не підлягає задоволенню, тому у відповідності до норм статей 374,375 ЦПК України оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Лютого Олега Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 12 жовтня 2022 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуюча: І.В.Кочеткова

Судді: М.С.Гончар

Д.А.Трофімова