№ 201/1621/13ц
провадження 4-с/201/52/2024
УХВАЛА

25 вересня 2024 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в м. Дніпрі справу за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи державний виконавець Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Лідія Степанівна і ОСОБА_2 на протиправні дії державного виконавця і зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 08 лютого 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на користь неповнолітньої дитини та на утримання дружини (своє утримання). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2013 року по справі № 201/1621/13-ц позов було задоволено, було вирішено: стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 на користь матері ОСОБА_2 в твердій грошовій сумі - 2000 грн. щомісячно до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 08 лютого 2013 року та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти в твердій грошовій сумі - 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_4 трьох років, починаючи стягнення з 08 лютого 2013 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року змінено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2013 року по справі № 201/1621/13-ц, а саме - зменшено розмір стягнутих у твердій грошовій сумі аліментів із ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 з 2 000 грн. до 500 грн. щомісячно до досягнення дитини повноліття починаючи з 08 лютого 2013 року.

Ухвалою від 27 грудня 2023 року по справі № 201/1621/13-ц Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська видав дублікат виконавчого листа по справі № 201/1621/13-ц.

Щодо виконавчого провадження № 74319057 та предмету подання даної скарги 01 березня 2024 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Лідією Степанівною була прийнята постанова про відкриття виконавчого провадження № 74319057, виконавчим документом в якому є виконавчий лист № 201/1621/13-ц виданий 08 січня 2024 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

16 квітня 2024 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Сиромятниковим Е.О. було подано до Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) клопотання про надання розрахунку заборгованості по виконавчому провадженню № 74319057 та врахування попередніх платежів щодо сплати аліментів. Можливість подання такого клопотання і обов`язок виконавця надати на нього відповідь прямо передбачені діючою редакцією Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 4 ст. 71).

У відповідності до вищезазначеного клопотання, адвокат Сиромятников Е.О. повідомляв державного виконавця Нечай Л.С. про факт сплати ОСОБА_1 аліментів ОСОБА_2 у загальній сумі 83 241.00 грн. після того, як 07 грудня 2018 року було закінчено виконавче провадження № 37446996 та просив надати розрахунок заборгованості ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 74319057, а також, просив під час здійснення розрахунку заборгованості ОСОБА_1 - врахувати факти викладені у цьому клопотанні та додані до нього документи. При цьому, до самого клопотання додавались копії документів, які доводять факт сплати ОСОБА_1 аліментів у загальній сумі 83 241.00 грн..

27 червня 2024 року адвокат Сиромятников Е.О. отримав засобами електронної пошти від державного виконавця Нечай Л.С. розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 74319057, у відповідності до якого, сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 в межах зазначеного виконавчого провадження склав: 62 232.50 грн, а також зазначено, що ОСОБА_1 було сплачено в якості аліментів на утримання дитини загалом лише 20 800.00 грн..

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) Нечай Л.С., які пов`язані з незарахуванням частини сплачених грошових коштів у розмірі 62 441.00 грн, які були сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості аліментів на утримання дитини неправомірними, та просить суд зобов`язати державного виконавця Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) Нечай Л.С. здійснити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057 з урахуванням решти квитанцій про сплату аліментів ОСОБА_1 на загальну суму 62 441 грн..

Виконавець також не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично зобов`язання вчинити певні дії по вказаному виконавчому документу (зарахуванню коштів аліментів), задовольнивши скаргу в повному обсязі.

Представник Соборного відділу державної виконавчої служби у міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), державний виконавець Нечай Л.С. в засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином. Фактично заперечувала проти мотивів та обґрунтування скарги, вважаючи факти викладені в скарзі хибними та неправдивими. Доводи заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з їх боку не було. Всі дії у виконавчому провадженні щодо виконання рішення суду вчинені у відповідності до чинного законодавства без порушення прав сторін виконавчого провадження.

Представник ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів та обґрунтування скарги, вважаючи вимоги безпідставними та не можливими до задоволення, повністю підтримав надані письмові пояснення та додані до них документи. Заперечення проти скарги свідчать про те, що порушень закону з боку державного виконавця не було, просив в задоволенні скарги відмовити.

З`ясувавши думку сторін та учасників спору, перевіривши матеріали скарги і справи, оцінивши надані та добуті докази, суд вважає скаргу обгрунтованою та підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно з вимогами ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, приватних виконавців. Таким чином, при прийнятті до примусового виконання виконавчих документів, виконавець має діяти на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 08 лютого 2013 року звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на користь неповнолітньої дитини та на утримання дружини (своє утримання). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2013 року по справі № 201/1621/13-ц позов було задоволено, було вирішено: стягувати з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 на користь матері ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі - 2000 грн. щомісячно до досягнення ОСОБА_3 повноліття, починаючи стягнення з 08 лютого 2013 року та стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на її утримання аліменти в твердій грошовій сумі - 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною ОСОБА_4 трьох років, починаючи стягнення з 08 лютого 2013 року.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2013 року змінено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2013 року по справі № 201/1621/13-ц, а саме - зменшено розмір стягнутих у твердій грошовій сумі аліментів із ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 з 2 000 грн. до 500 грн. щомісячно до досягнення дитини повноліття починаючи з 08 лютого 2013 року.

Рішення набрало законної сили і по вказаній справі було видано виконавчі листи, які були направлені для виконання за місцем знаходження боржника. Державним виконавцем відкрите виконавче провадження по вказаному виконавчому листу про стягнення шкоди.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України: 1. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. 3. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. 6. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 7. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. 8. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом.

В 2018 році сторони прийшли до добровільного врегулювання аліментних зобов`язань і ОСОБА_2 забрала виконавчий лист з виконавчої служби та виконавче провадження було закрите. ОСОБА_1 в добровільному порядку сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання їх сина ОСОБА_4 .. Згодом стосунки їх погіршилися, ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про видачу дублікату виконавчого листа і ухвалою від 27 грудня 2023 року по справі № 201/1621/13-ц Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська видав дублікат виконавчого листа по справі № 201/1621/13-ц.

01 березня 2024 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Лідією Степанівною була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 74319057, виконавчим документом в якому є виконавчий лист № 201/1621/13-ц виданий 08 січня 2024 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська.

16 квітня 2024 року представником ОСОБА_1 , адвокатом Сиромятниковим Е.О. було подано до Соборного ВДВС у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) клопотання про надання розрахунку заборгованості по виконавчому провадженню № 74319057 та врахування попередніх платежів щодо сплати аліментів. Можливість подання такого клопотання і обов`язок виконавця надати на нього відповідь прямо передбачені діючою редакцією Закону України «Про виконавче провадження» (ч. 4 ст. 71). У відповідності до вищезазначеного клопотання, адвокат Сиромятников Е.О. повідомляв державного виконавця Нечай Л.С. про факт сплати ОСОБА_1 аліментів ОСОБА_2 у загальній сумі 83 241.00 грн. після того, як 07 грудня 2018 року було закінчено виконавче провадження № 37446996 та просив надати розрахунок заборгованості ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 74319057, а також, просив під час здійснення розрахунку заборгованості ОСОБА_1 - врахувати факти викладені у цьому клопотанні та додані до нього документи. При цьому, до самого клопотання додавались копії документів, які доводять факт сплати ОСОБА_1 аліментів у загальній сумі 83 241.00 грн..

27 червня 2024 року адвокат Сиромятников Е.О. отримав засобами електронної пошти від державного виконавця Нечай Л.С. розрахунок заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 74319057, у відповідності до якого, сукупний розмір заборгованості ОСОБА_1 в межах зазначеного виконавчого провадження склав: 62 232.50 грн, а також зазначено, що ОСОБА_1 було сплачено в якості аліментів на утримання дитини загалом лише 20 800.00 грн..

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) Нечай Л.С., які пов`язані з незарахуванням частини сплачених грошових коштів у розмірі 62 441.00 грн, які були сплачені ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості аліментів на утримання дитини неправомірними, та просить суд зобов`язати державного виконавця Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) Нечай Л.С. здійснити розрахунок заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057 з урахуванням решти квитанцій про сплату аліментів ОСОБА_1 на загальну суму 62 441 грн..

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема виконавчі листи з виконання судових рішень, можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

ОСОБА_1 заявляє, що виконавець не повідомив заявника своєчасно про виконавчі дії навіть після звернення до них, не роз`яснив йому його права, вважає вказані і інші дії державного виконавця неправомірними, протиправним та просили визнати неправомірними дії цього виконавця, який не виконав вимог Закону України «Про виконавче провадження», ставить питання про визнання вказаних дій та бездіяльності протиправними та фактично зобов`язання вчинити певні дії по вказаному виконавчому документу (зарахуванню коштів аліментів), оскільки порушено його право.

ОСОБА_2 як стягувач заперечує проти вказаного, вважаючи зазначену заявником суму коштів переведеною як додаткові витрати на утримання тієї ж дитини.

Не може суд прийняти до увагу вказану позицію стягувача з огляду на наступне.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Умови і порядок виконання рішень судів визначає Закон України «Про виконавче провадження» та інші нормативно-правові акти. Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; 1-1) судові накази; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом; виконавчих написів нотаріусів; посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій; постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди; постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом; рішень інших державних органів та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами; рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України; рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень.

Судом з`ясовано, що з 2018 року по 2023 рік ОСОБА_1 сплачував на користь ОСОБА_2 у добровільному порядку аліменти на утримання дитини, ці обставини доведені оспорюються сторонами.

07 грудня 2018 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Перелигіною Анною Володимирівною було прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувану по виконавчому провадженню № 37446996. При цьому, виконавчим документом в межах виконавчого провадження № 37446996 був виконавчий лист № 201/1621/13-ц виданий 25 березня 2013 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська. Таким чином, станом на 07 грудня 2018 року у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість перед ОСОБА_2 зі сплати аліментів.

Разом з тим, у подальшому, ОСОБА_1 сплачував грошові кошти в якості аліментів на утримання ОСОБА_3 , що підтверджується наступним: 16 грудня 2018 року ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 6 200,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 16 грудня 2018 року, тобто ОСОБА_1 перерахував на утримання дитини у 2018 році після закінчення виконавчого провадження № 37446996 грошові кошти у загальному розмірі 6 200 грн (шість тисяч двісті гривень, 00 коп.) в якості аліментів на утримання дитини.

У 2019 році ОСОБА_1 за усною домовленістю з ОСОБА_2 відкрив на власне ім`я банківську картку № НОМЕР_1 в якості додаткового електронного платіжного засобу ОСОБА_2 , та здійснював її поповнення грошовими коштами, які являли собою аліменти ОСОБА_2 , та які сплачувались ОСОБА_1 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/1621/13-ц. Наведене підтверджується випискою АТ КБ «Приватбанк» по картці/рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період 01 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року (в якій відзначено, зокрема, що картка НОМЕР_1 є додатковим електронним платіжним засобом клієнта ОСОБА_2 до основної картки ОСОБА_1 НОМЕР_2 ).

З урахуванням вказаного ОСОБА_1 у 2019 році сплатив ОСОБА_2 в якості аліментів наступні грошові кошти: 25 січня 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 грн, що підтверджується дублікатом квитанції від 25 січня 2019 року; 07 лютого 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 600 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 07 лютого 2019 року; 27 лютого 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 27 лютого 2019 року; 26 березня 2019 року ОСОБА_2 здійснила оплату карткою НОМЕР_1 покупки на суму 67.00 грн, що підтверджується чеком від 26 березня 2019 року про покупку; 26 березня 2019 року ОСОБА_2 зняла з картки НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 400 грн., що підтверджується чеком від 26 березня 2018 року про видачу готівкових коштів; 21 березня 2019 року ОСОБА_2 зняла з картки НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 1 600 грн., що підтверджується чеком від 21 березня 2019 року про видачу готівкових коштів; 10 квітня 2019 року ОСОБА_2 з картки відкритої для неї ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 ) перерахувала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 5 000 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 10 квітня 2019 року; 05 травня 2019 року ОСОБА_2 здійснила оплату карткою НОМЕР_1 покупки на суму 97.00 грн, що підтверджується чеком від 05 травня 2019 року про покупку; і інш..

Таким чином, ОСОБА_1 у 2019 році сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 59 191.00 грн (п`ятдесят дев`ять тисяч сто дев`яносто одна гривня, 00 коп.) в якості аліментів на утримання дитини.

У 2019 році ОСОБА_2 за усною домовленістю з ОСОБА_1 продовжувала користуватись платіжною карткою НОМЕР_1 в якості власного додаткового електронного платіжного засобу, що підтверджується випискою по картці/рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, в якій зазначено, що картка НОМЕР_1 є додатковим платіжним засобом клієнта ОСОБА_2 до основної картки ОСОБА_1 НОМЕР_2 .

Крім того, за усною домовленістю між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 перераховував грошові кошти на утримання дитини ОСОБА_3 матері ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 у 2020 році сплатив ОСОБА_2 в якості аліментів у 2020 році грошові кошти у розмірі 14 850.00 грн (чотирнадцять тисяч вісімсот п`ятдесят гривень, 00 коп.) в якості аліментів на утримання дитини. У 2021 році ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 3 000 грн. в якості аліментів на утримання дитини, що підтверджується Платіжною інструкцією від 28 жовтня 2021 року.

ОСОБА_1 не має жодних інших зобов`язань перед ОСОБА_2 , а відповідно, відповідач не мав обов`язку сплачувати позивачу грошові кошти з підстав інших, ніж сплата аліментів на підставі рішення по справі № 201/1621/13-ц.

Таким чином, документально підтверджується факт того, що ОСОБА_1 після того, як 07 грудня 2018 року було закінчено виконавче провадження № 37446996 сплатив ОСОБА_2 в якості аліментів на утримання спільної дитини грошові кошти у загальному розмірі 83 241.00 грн, що лише частково було враховано державним виконавцем Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ МЮ (м. Одеса) Нечай Л.С. під час здійснення нею Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів по виконавчому провадженню № 74319057, а саме - на загальну суму 20 800 грн..

Натомість сплачені грошові кошти на загальну суму 62 441 грн. залишилися неврахованими державним виконавцем, що є неправомірним.

У відповідності до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або беездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 404/7326/17 (провадження № 12-197гс18) вказано, що право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця.

Згідно з ч. 1 ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

При цьому, ч. 2 ст. 451 ЦПК України встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Водночас, ч. З ст. 451 ЦПК України передбачено, що якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч. З ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Згідно з п. 4 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень зареєстрованої Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості зі сплати аліментів щомісяця та у випадках, передбачених частиною четвертою статті 71 Закону, повідомляти про розрахунок заборгованості стягувана і боржника.

Розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувана; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів.

Спори щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Положеннями частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно статті 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки. На цьому ж наголошено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Слід звернути увагу і на те, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Отже, сторони виконавчого провадження мали діяти відповідно до закону і самі з розумним інтервалом часу цікавитися станом виконання аліментних зобов`язань (примусових чи добровільних) виконавчим провадженням у справі за їх участю, добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Однак вказаного своєчасно зроблено не було.

Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany)).

Поведінка заявника свідчила про бажання добросовісно добровільно виконувати набравше законної сили рішення суду і відсутність з його боку порушення закону в цій частині. Дії державного виконавця не відповідають вимогам закону.

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, висловленою, зокрема, у п. 45 рішення в справі «Бочаров проти України», п. 53 рішення в справі «Федорченко та Лозенко проти України», п. 43 рішення в справі «Кобець проти України», при оцінці доказів і вирішенні спору суду слід керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, встановлюючи істину в справі слід базуватися передусім на доказах, які належно, достовірно й достатньо підтверджують ті чи інші обставини таким чином, щоби не залишалося щодо них жодного обґрунтованого сумніву.

Згідно частини 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суду не надано належних, достатніх та допустимих доказів щодо беззаперечного своєчасно і фактичного не виконання рішення суду чи приписів державного виконавця заявником. Отже, докази, які вказували б на порушення заявником чинного законодавства та прав боржника, як сторони виконавчого провадження, щодо виконання рішення суду, з підстав, зазначених у скарзі - суду надані, а відповідні обставини порушення закону - судом встановлено.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 березня 2020 року у справі № 572/2303/19 (провадження № 61-407св20) вказано, що відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями статей 77-80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановивши, що матеріалами виконавчого провадження підтверджена наявність навмисного невиконання рішення суду з боку заявника, а останній не був позбавлений подати такі докази на спростування наявного у виконавчому провадженні, проте належними та допустимими доказами не спростував, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, прийшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги».

Частиною 1 ст. 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. І ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже, державний виконавець ОСОБА_7 своїми діями порушила права заявника, тому її дії, не врахування заборгованості при добровільному виконанню рішення суду заявником є не законими.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Статтею 384 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року визначено, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду.

У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З аналізу вищезазначеного суд робить висновок про те, що на виконання вказаних рішень районного суду державний виконавець повинен дотримуватися вимог законодавства про виконавчу службу, виконавче провадження та інш., перевіряти правильність виконавчих документів межах своїх повноважень (описки та інш.), дотримуватися вимог про строки пред`явлення виконавчих документів до виконання і в цьому сенсі державним виконавцем зроблене не все, що потрібно робити згідно вказаної Інструкції та Закону, цей виконавець допустив неправомірні дії та бездіяльність.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що скарга підлягає задоволенню.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Не може суд прийняти до уваги не погодження стягувача з вимогами скарги, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим скаргу задовольнити та визнати неправомірними дії державного виконавця Соборного ВДВС у м. Дніпрі ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Л.С. щодо не зарахування в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057, яке здійснюється за виконавчим листом № 201/162/13-ц виданим Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 в частині суми 62 441 грн. і зобов`язати цього державного виконавця врахувати (зарахувати) в розрахунку заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057, яке здійснюється за виконавчим листом № 201/162/13-ц виданим 08 січня 2024 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, невраховані раніше в розрахунку заборгованості грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 в частині суми 62 441 грн..

Таким чином суд вважає, що обставини скарги знайшли своє об`єктивне підтвердження в ході судового засідання, скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про виконавчу службу», ст. 3, 5, 6, 7, 11, 18, 19, 25, 26, 27, 31, 32, 45, 48, 52, 63, 82, 83 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 258-261, 352-354, 447-453 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити.

Визнати неправомірними дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Лідії Степанівни щодо не зарахування в рахунок погашення заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057, яке здійснюється за виконавчим листом № 201/1621/13-ц виданим Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 в частині суми 62 441 грн..

Зобов`язати державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Нечай Лідію Степанівну врахувати (зарахувати) в розрахунку заборгованості по сплаті аліментів в межах виконавчого провадження № 74319057, яке здійснюється за виконавчим листом № 201/1621/13-ц виданим 08 січня 2024 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська, невраховані раніше в розрахунку заборгованості грошові кошти, сплачені ОСОБА_1 в частині суми 62 441 грн..

Ухвалу може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -