Справа № 211/1101/24
Провадження № 2-о/211/48/24
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

19 вересня 2024 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

присяжних Кратіка К.Я., Кривицької Н.С.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В,

за участі заявника ОСОБА_1 , його представника адвоката Павленко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою та просить суд визнати свою колишню дружину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутньою, оскільки у травні 2014 року вона виїхала до РФ та з нею втрачено зв`язок, вона ні разу не зателефонувала, не повідомила будь-яким іншим способом про своє місцезнаходження. Так, він з 06 грудня 1996 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , від якого у них народилося троє дітей: повнолітні доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та неповнолітній син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який проживає з ним. Рішенням суду від 06.03.2014 шлюб між ними з ОСОБА_2 розірвано та з травня 2014 року вона виїхала до РФ і зникла при невідомих обставинах. До цього часу за майже 10 років вона не повернулася, відомостей про себе не повідомила, у зв`язку з чим він подав заяву до відділення поліції. 18.12.2023 отримав довідку про перетин ОСОБА_2 у травні 2014 року державного кордону України в напрямку «виїзд» до «РФ» , зворотного перетину не має. Тому враховуючи необхідність оформлення пенсії по втраті годувальника на неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , просить задовольнити заявлені вимоги.

Ухвалою суду від 13 березня 2024 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 на вимогах наполягали з підстав викладених у заяві.

Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області Іванус О.А. звернулася до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника по матеріалам судової справи.

Вислухавши заявника та його представника , дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 перебував з 06 грудня 1996 року з ОСОБА_2 , який рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2014 року між ними розірвано.

Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року у справі № 211/5178/14-ц визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 , без поважних причин.

За відомостями Департаменту адміністративних послуг виконкому Криворізької міської ради, наданими за запит суду, Реєстр територіальної громади не містить відомостей про зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 .

Заявник ОСОБА_1 06 листопада 2023 року звернувся до Відділення поліції № 1 Криворізького районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області з приводу встановлення місцезнаходження колишньої дружини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при перевірці за обліками ІП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » Державної прикордонної служби України встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у травні 2014 року перетнула державний кордон у напрямку «виїзд» до «рф», зворотного перетину не має, що підтверджується відповідною довідкою відділення поліції від 18.12.2023 за вих.. № 45-1/2-9407.

Відповідно до довідки про склад сім`ї та акту від 28 08 2024 року заявник з сином ОСОБА_8 проживають за адресою : АДРЕСА_1 . Мати дитини ОСОБА_2 участі у вихованні дитини участі не приймає.

Відповідно до рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу від 27 08 2024 року позов ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 задоволено та позбавлено її батьківських прав відносно сина ОСОБА_8 та стягнуто з неї аліменти на утримання дитини на користь батька- позивача по даній справі.

Згідно письмових доказів, заявник ОСОБА_1 має бронювання від мобілізації до 15.11.2024 за місцем роботи.

Факт визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою необхідний заявнику для оформлення пенсії по втраті годувальника для їх спільного неповнолітнього сина.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо. Причому вказана презумпція має спростовний характер.

При цьому перш за все має бути з`ясовано місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Таким чином для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі статтею 248 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою (наприклад, особи, яких вона зобов`язана за законом утримувати, знаходяться у скрутному матеріальному становищі, її майно без нагляду зазнає шкоди тощо) і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності тощо.

Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття місця проживання, а саме: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Отже суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи та дату отримання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи.

Зазначена норма регулює правовідносини у разі їх невизначеності, яка викликана тим, що тривала відсутність громадянина у місці його постійного проживання за відсутності відомостей про його місце перебування зачіпає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, з якими він знаходиться у правових зв`язках.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Ураховуючи надані до суду письмові докази на підтвердження фактичного виїзду ОСОБА_2 за межі країни, втрату зв`язку з ОСОБА_2 з травня 2014 року, відсутність даних з цього періоду щодо її місцезнаходження, що не заперечується заявником, точної дати щодо одержання останніх відомостей відносно ОСОБА_2 встановити неможливо, тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви та вважає за можливе початком безвісної відсутності ОСОБА_2 вважати перше січня наступного року.

Керуючись ст. 43 ЦК України, ст. ст. 10, 263, 265, 293, 294, 305-309 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянку України, останнє відоме зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , безвісно відсутньою з 01 січня 2015 року.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий суддя: С. В. Ткаченко

Присяжні : К.Я. Кратік

Н.С. Кривицька