Провадження № 2/229/376/2024
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

23 квітня 2024 року м. Дружківка

Дружківський міський суд Донецької області у складі головуючого судді Шевченко Л. В., при секретарі судового засідання Зінченко С. О., з участю представника позивача адвоката Штукіна В. А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дружківка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

У С Т А Н О В И В:

14.12.2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позову вказує, що 02 лютого 2022 року до нього звернувся відповідач ОСОБА_2 , з проханням позичити йому двадцять тисяч доларів США під два відсотки на місяць строком до 31 грудня 2022 року. Враховуючи, що він добре знав відповідача та на той час в нього була така сума грошей, він погодився позичити йому двадцять тисяч доларів США, за умови повернення йому зазначеної вище суми до 31 грудня 2022 року. Почивачем особисто було передано в борг відповідачу грошові кошти на суму 20 000 доларів США, що за курсом Національного банку України, станом на 16 листопада 2023 року, складає суму в розмірі 724 286 (сімсот двадцять чотири тисячі 286) грн. 23 лютого 2022 року відповідач додатково позичив в нього ще 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що за курсом Національного банку України, станом 16 листопада 2023 року, складає суму в розмірі 181 321,5 (сто вісімдесят одна тисяча 321,5) грн. На підтвердження отримання коштів відповідачем було надано особисто письмову розписку від 02 лютого 2022 року, з припискою від 23 лютого 2022 року із зазначенням умов їх повернення. Незважаючи на досить тривалий час користування позикою відповідач не повернув йому отримані кошти. Тобто відповідач свої зобов`язання згідно договору та вказані в борговій розписці строки не виконав. Він неодноразово звертався до нього з вимогою повернути йому гроші, однак ОСОБА_2 гроші йому не повертає. Це змусило його звернутися за захистом порушеного права до суду. Всього відповідач винен йому 905 607 (дев`ятсот п`ять тисяч шістсот сім) грн боргу, та два відсотки на місяць за березень-грудень 2022 року в розмірі 163 009,26 (сто шістдесят три тисячі 009,26) грн (905607 х 2% = 18112,14 х 9 = 163009,26) та за січень-листопад 2023 року в розмірі 199 233,54 (905607 х 2% = 18112,14 х 11 = 199233,54). Тобто загальний борг складає 1 267 850,3 (один мільйон двісті шістдесят сім тисяч 850,3) грн.

02.01.2024 року на запит суду надійшла довідка Міністерства соціальної політики України, відповідно до якої станом на 26.12.2023 року в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб відсутня наявна інформація про ОСОБА_2 , який був зареєстрований та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_1 , адреса листування та фактичного проживання: АДРЕСА_2 (арк. с. 19).

Тому, зважаючи на вказані документи та обставини, суд вважає належними відомості про місце фактичного проживання ОСОБА_2 по даній справі: АДРЕСА_2 .

Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 16.01.2024 року по вказаній справі відкрив провадження та призначив підготовче судове засідання для розгляду справи по суті в порядку загального позовного провадження.

Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 01.03.2024 року закрив підготовче провадження у вказаній справі та призначив справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні.

Представник позивача адвокат Штукін В. А., який діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АН № 1058032 від 16.11.2023 року та договору-доручення (угоди) від 16.11.2023 року, у судовому засіданні просив позовну заяву задовольнити. Проти прийняття заочного рішення не заперечує, що підверджується клопотанням від 01.03.2024 року (арк. с. 35).

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на веб-сайті «Судова влада» сторінка Дружківського міського суду, розділ оголошення про виклик особи зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме.

Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів, заочно у відповідності до вимог ст. 280-281 ЦПК України, проти чого представник позивача не заперечує.

На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності з точки зору допустимості, належності, об`єктивності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що між позивачем та відповідачем мали місце договірні відносини, тобто був укладений договір позики, оформлений у вигляді розписки від 02 лютого 2022 року, з припискою від 23 лютого 2022 року, згідно з якою ОСОБА_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Пролетарським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 12.12.2000 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 , взяв у борг у ОСОБА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Ясинуватським МРВ УМВС України в Донецькій області 11.02.2004 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 , грошову суму в розмірі 20 000 (двадцять тисяч) доларів США під 2 (два) % на місяць строком до 21.12.2022 року. Додатково до основної суми взяв 5 000 (п`ять тисяч) доларів США 23.02.2022 року (арк. с. 6).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (частина перша статті 207 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 22.05.2022 року, справа 393/126/20, дійшла висновку, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (двоі багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Реальним (від латинського res річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

Саме до такого зводиться правові позиції, висловлені Верховним Судом України в постановах від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, від 11.11.2015 у справі № 6-1967цс 15.

Розписка може бути підставою для стягнення грошей лише за умови, якщо між сторонами виникли правовідносини позики і кошти реально передавались боржнику (ВС/КЦС у справі №753/11670/17 від 11.06.2021).

Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527-545 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 526 Цивільного кодексу України належне виконання зобов`язання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами.

Частина перша статті 510 Цивільного кодексу України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

У частині 1 статті 527 Цивільного кодексу України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із ч. 2 ст. 527 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Частиною 1 статті 1048 Цивільного кодексу України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідач ОСОБА_2 зобо`язався повернути позивачу ОСОБА_1 борг в сумі 25 000 доларів США та 2 % за кожен місяць користування позикою до 31.12.2022 року, про що зазначив в розписці.

Проте ОСОБА_2 борг в сумі 25 000 грн та відсотки за користування позикою у визначені договором строки до 31.12.2022 року і на час звернення позивача з позовом до суду не повернув.

З розрахунку позивача, перевіреного судом, вбачається, що розмір заборгованості відповідача за договором позики становить: 905 607 (дев`ятсот п`ять тисяч шістсот сім) грн боргу, та 2 % на місяць за березень-грудень 2022 року в розмірі 163 009,26 грн (905 607 х 2% = 18112,14 х 9 = 163 009,26) та за січень-листопад 2023 року в розмірі 199 233,54 (905 607 х 2% = 18 112,14 х 11 = 199 233,54). Загальна сума боргу складає 1 267 850,30 грн.

На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 905 607,50 грн позики та 362 242,80 грн - 2% за кожен місяць користування позикою відповідно до розписки є обгрунтованими, відповідають вимогам ст. 1048, 1049 ЦК України та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про валюту та валютні операції» визначено поняття іноземна валюта та національна валюта.

Так, поняття іноземна валюта вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах.

Поняття національна валюта (гривня) вживається в такому значенні: а) грошові знаки грошової одиниці України - гривні у вигляді банкнот, монет, у тому числі обігових, пам`ятних та ювілейних монет, і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у гривні; в) електронні гроші, номіновані у гривні.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

При вирішенні справи суд також враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-284цс17. Так, згідно з ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановлюючи справжню правову природу укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку про укладення договору позики, оскільки договір містить умови отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відтак ОСОБА_2 не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання з повернення грошових коштів за розпискою від 02 лютого 2022 року, з припискою від 23 лютого 2022 року.

До такого висновку суд дійшов з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, відповідно до якого зазначено, що відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Позивач не наполягає на стягненні судових витрат з відповідача.

Керуючись ст. 5, 12, 81, 141, 142, 229, 263-265 ЦПК України, ст. 15,16, 525, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 267 850 /один мільйон двісті шістдесят сім тисяч вісімсот п`ятдесят/ грн 30 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем до Дніпровського апеляційного суду через Дружківський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи - з дня складення повного судового рішення. Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення підписано 23.04.2024.

Сторони по справі:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , адреса для листування: АДРЕСА_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Суддя Л. В. Шевченко