Справа № 490/3593/22
Центральний районний суд м. Миколаєва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2024 року м. Миколаїв

Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Шолох Л.М.,

при секретарі судових засідань Твердохліб К.В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

До Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у якому просить: визнати недійсним договір № 200122-14 від 20 січня 2022 року про поставку обладнання, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; стягнути з відповідача на його користь суму у розмірі 33 052, 00 Євро, з яких 30 000 Євро основний борг, 3 052, 00 Євро проценти за користування коштами.

В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач вказує на те, що за своїм змістом є договором поставки. Оскільки цей договір укладено між фізичними особами, він є недійсним, тому що чинним законодавством не передбачена можливість укладення договору поставки між фізичними особами.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 вересня 2022 року відкрито провадження у справі.

Від відповідача надійшов відзив на позову у якому він просить відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на його користь суму витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2023 року задоволено заяву ОСОБА_1 та вжито заходів забезпечення позову у вигляді накладення заборони на проведення будь-яких реєстраційних дій щодо відчуження нежитлового приміщення, загальною площею 50,1 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкт нерухомого майна:18, що належить ОСОБА_2 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 травня 2023 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення сум за договором від 20 січня 2022 року № 200122-14.

У судове засідання сторони не з`явилися, з невідомих суду причин, надавши заяви про розгляд справи без їх участі за наявними у справі матеріалами.

Будь-яких клопотань які слід вирішити суду до початку розгляду справи по суті від сторін не надійшло.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено таке.

Між ОСОБА_1 (Замовник) та ОСОБА_2 (Підрядник) 20 січня 2022 року укладено договір №200122-14, відповідно до пунктів 2.1, 2.2 якого Підрядник зобов`язується поставити Обладнання та виконати Роботи з монтажу холодильної техніки з використанням Матеріалів на Об`єкті Замовника у відповідності з умовами цього Договору, на підставі Технічного Завдання Замовника (Додаток № 2), а Замовник зобов`язується прийняти і оплатити ці Роботи та Обладнання. Місце поставки обладнання та виконання Робіт: Об`єкт Замовника.

Як зазначає позивач та не заперечує відповідач місцем постачання є ресторан позивача, розташований за адресою АДРЕСА_2 .

У день підписання цього договору Підрядник отримав від замовника 30 0000,00 Євро.

На день подання позову до суду цього позову, умови оскаржуваного договору його сторонами виконані не були.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин (п.1 ч.1ст.15 ЦПК України). Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до правової позиції викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до частини першої статті 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Частинами другою, третьою статті 837 ЦК України визначено, що договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Для виконання окремих видів робіт, встановлених законом, підрядник (субпідрядник) зобов`язаний одержати спеціальний дозвіл.

До окремих видів договорів підряду, встановлених параграфами 2-4 цієї глави, положення цього параграфа застосовуються, якщо інше не встановлено положеннями цього Кодексу про ці види договорів (частина четверта статті 837 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 839 ЦК України підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором.

Підрядник зобов`язаний виконати роботу, визначену договором підряду, із свого матеріалу і своїми засобами, якщо інше не встановлено договором (частина друга статті 839 ЦК України).

Водночас договір поставки відповідно до частини першої статті 712 ЦК України це договір, за яким продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Вивчивши зміст оскаржуваного договору № 200122-14 від 20 січня 2022 року суд дійшов висновку, що це є договір підряду, за яким підрядник використовує свої матеріали та здійснює їх монтаж. Сторонами дотримані, визначені чинним законодавством вимоги до укладення такого виду договорів. Підстав вважати цей договір договором поставки, суд не вбачає.

Підсумовуючи викладене, суд дійшов всиновку про необґрунтованість позовних вимог та про необхідність відмовити у їх задоволенні.

Судові витрати відносяться на рахунок позивача.

На підставі наведеного, керуючись статтями 12, 13, 79, 81, 141, 259-265, 273 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та стягнення коштів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя Л.М. Шолох