Провадження № 2/752/1628/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.09.2024 року м. Київ

Суддя Голосіївського районного суду м. Києва Ольшевська І.О., за участю секретаря судового засідання Крекотень О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, -

присутні:

позивач: не з`явився

представник позивача: Демченко М.М. - адвокат (ордер серія АІ №1442440 від 15.08.2023р.)

відповідач 1: не з`явився

представник відповідача 1: Приймак А.О. - адвокат (ордер серія ВІ №1243779 від 13.09.2024р.)

відповідач 2: не з`явився

представник відповідача 2: Науменко О.Г. - адвокат (ордер серія КС №265049 від 15.12.2020р.)

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Голосіївського районного суду міста Києва передані вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири, за якими позивач просить визнати недійсним Договір дарування квартири від 10.09.2014р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А.А., зареєстрований у реєстрі за №421.

В обгрунтування позову зазначає, що у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває справа №369/16176/20 за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «ФК «Інвестстандарт», ОСОБА_1 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Бобков О.В. про визнання незаконними рішень про державну реєстрацію права власності. У позовній заяві позивач ОСОБА_2 як на підставу скасування рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_1 посилається на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, переданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та ту обставину, що позивач постійно зареєстрована та проживає в будинку за адресою АДРЕСА_1 , іншого житлового приміщення у власності та користуванні не має.

При цьому кредитних та іпотечних договорів вбачається, що станом на час їх укладення ОСОБА_2 мала на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Саме дана адреса зазначена ОСОБА_2 у кредитних та іпотечних договорах. Про зміну адреси у встановленому порядку ОСОБА_2 не повідомляла кредиторів та іпотекодержателів. Під час розгляду справи №369/16176/20 позивачу у травні 2023р. стало відомо про те, що ОСОБА_2 відчужила квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі Договору дарування квартири від 10.09.2014р. На думку позивача, даний Договір дарування укладено відповідачем з метою уникнення звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок виконання відповідачем зобов`язань за кредитними та іпотечними договорами, його укладено між матір`ю і сином, що свідчить про відсутність реальної мети такого договору, оскільки відповідач фактично продовжує використовувати дану квартиру, отримує за цією адресою поштову кореспонденцію, зокрема, вимоги про виконання зобов`язань. Укладення даного договору збігається в часі з набранням законної сили Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, переданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. На час укладення спірного договору дарування відповідач була обізнана про наявність двох судових рішень про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором. На підставі зазначеного, як вказує позивач, договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25.08.2023р. відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13.03.2024р. закрито підготовче провадження, справу було призначеного до судового розгляду.

Від відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву, за яким він просить відмовити в задоволенні позову, оскільки, на його думку, вимоги необгрунтовані, є надуманими та не відповідають фактичним обставинам. Зазначає, що він набув право власності законним шляхом та є одноособовим власником квартири. Посягання на право власності на нерухоме майно вважає протиправним та таким, що порушує його особисті права на це майно. Відповідач 2 зазначає, що під час укладення Договору дарування нотаріусом були вчинені всі належні дії щодо перевірки документів на об`єкт нерухомості, належність прав та обов`язків сторін договору, обставин договору. Відповідач 2 вказує про те, що укладення договору дарування не є фіктивним правочином, а є фактичним виконанням домовленостей, досягнутих між батьками відповідача 2, щодо забезпечення житлом своєї дитини. Також відповідач 2 звертає увагу на те, що рішенням у справі №752/20909/20 вже було встановлено і не потребує повторного доведення, що оскаржуваний Договір дарування квартири був реальним, оскільки квартира була подарована позивачем добровільно, відповідач прийняв квартиру в дарі і зареєстрував за собою право власності. Фактично квартира була передана відповідачу, що виключає ознаки фіктивності договору. Оскаржуваний Договір дарування квартири є реальним, відповідач визнає квартиру своєю власністю. Також відповідач 2 зазначає, що первісні кредитори відповідача 1 були обізнані про наявність у відповідача 1 нерухомого майна у вигляді квартири АДРЕСА_3

на праві приватного власності, оскільки перед укладенням договору кредиту та іпотечного кредитування кредитор у повному обсязі перевіряє майнових стан майбутнього боржника та джерела його доходів. Таким чином, первісні кредитори не вважали за доцільне додатково забезпечувати кредитні зобов`язання відповідача 1, що вже були забезпечені первинними іпотечними договорами, обмежившись саме цим забезпеченням. Особливу увагу відповідач 2 звертає на те, що ТОВ «ФК «Інвестстандарт» на задоволення вимоги кредитора за основним зобов`язанням було використане забезпечувальне майно - задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку шляхом набування права власності на іпотечне майно. За таких підстав правовідношення між кредитором ТОВ «ФК «Інвестстандарт» та відповідачем 1 вважаються припиненими відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку». За таких правових підстав у позивача не виникає жодного порушення його прав. Крім того, в тому випадку, якщо кредитор здійснив стягнення предмета іпотеки в позасудовому порядку, стягнення непогашеної частини заборгованості є неможливим через пряме застереження, передбачена ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а тому твердження позивача про наявність у відповідача 1 заборгованості не відповідають дійсності, оскільки такі вимоги були задоволені за рахунок іпотечного майна. Відповідач 2 також заявляє про застосування строку позовної давності до вимоги, вважаючи його пропущеним позивачем. Також відповідач 2 зазначає, що в разі настання негативних наслідків для ОСОБА_1 за результатами розгляду справи №369/16176/20, що розглядається Києво-Святошинським районним судом Київської області, то в нього виникнуть права та застосування регресу до ТОВ «Інвестстандарт», а не до ОСОБА_2 , що також свідчить про безпідставність заявленого позову.

Відповідач 2 також надала письмовий відзив на позовну заяву та просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . Вважає, що вчинений правочин - договір дарування, цілком реальний, достовірний, спрямований на настання реальних наслідків, не несе та не ніс жодних ризиків для позивача. Предмет та підстави позову у справі №369/16176/20, що розглядається Києво-Святошинським районним судом Київської області, не мають жодного відношення до Договору дарування квартири АДРЕСА_3 . Позивач зазначає, що підставою для позову у справі №369/16176/20 стала підробка документів для оформлення права власності на спірне майно приватне домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 зі сторони осіб ТОВ «ФК «Інвестстандарт», які в подальшому продали нерухоме незаконно отримане майно фізичній особі ОСОБА_1 . Предметом та підставою позову у справі №369/16176/20 є саме неправомірні дії та правові наслідки з боку дій ТОВ «ФК «Інвестстандарт», а не ОСОБА_1 і не порушення принципу відсутності іншого місця проживання ОСОБА_2 . Крім того, як вказує відповідач 1, наявність боргових іпотечних зобов`язань не свідчить про те, що ОСОБА_2 з цього моменту позбавлена права розпоряджатися іншим своїм майном, яке не має до предмету іпотеки жодного відношення. За результатами розгляду справи Голосіївським районним судом міста Києва від 15.02.2023р. постановлене рішення, яким поточному кредитору ТОВ «ФК «Інвестстандарт» було повністю відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири з

мотивів фраудаторності укладеного правочину. Судом вже підтверджена правомірність Договору дарування. Натомість у позивача відсутність будь-які права вимоги за будь-якими зобов`язаннями до відповідача 1, оскільки таких правовідносин не існує.

До суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якій позивач з урахуванням доводів позову та наведеної у відповіді на відзив судової практики зазначає про фраудаторність оскаржуваного договору, оскільки боржник відчужив майно на підставі договору дарування на користь своєї дитини за наявності в нього грошового зобов`язання на значну суму. В даному випадку він діє очевидно недобросовісно та зловживає правами.

У відповіді на відзив ОСОБА_3 позивач підтримав свою позицію.

Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, заслухавши учасників справи, судом встановлено наступне.

10 вересня 2014р. між ОСОБА_4 , як дарувальником, та ОСОБА_3 , як обдаровуваним, був укладений Договір дарування квартири, за умовами якого дарувальник безоплатно передає у власність обдаровуваному належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , а обдаровуваний приймає від дарувальника належну йому квартиру. Відчужувана квартира належить дарувальнику на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.11.1997 року ОСОБА_5 , державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 11-3110, що зареєстрований у Бюро технічної інвентаризації м. Києва 20.11.1997р. та записано в реєстраційній книзі під №4709. Право власності дарувальнику на вказану квартиру зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №6945570 згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №26606662, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кабаєвою А,А. 10.09.2014р. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 10.09.2014р. відомості про заборону відчуження квартири та арешт майна відсутні, також відсутні відомості про обтяження нерухомого майна іпотекою. Згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 10.09.2014р. за №45104851 інформація відсутня.

У Договорі дарування зазначено, що право власності обдаровуваного на квартиру виникає з моменту прийняття мана та відповідно до вимог ст. 722 ЦК України з моменту одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення та згідно ч. 4 ст. 334 Цивільного кодексу України з дати державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У Договорі дарування зафіксовано його сторонами, що укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину та не вчиняється без наміру

створення правових наслідків, які не обумовлені цим договором, тобто договір не містить характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.

Позивач вважає Договір дарування укладено відповідачем 1 з метою уникнення звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в рахунок виконання відповідачем 1 зобов`язань за кредитними та іпотечними договорами, його укладено між матір`ю і сином, що свідчить про відсутність реальної мети такого договору. На думку позивача, договір дарування є фраудаторним та підлягає визнанню недійним.

Відповідач 1 та відповідач 2 заперечують проти доводів позивача, вказуючи, в тому числі, про відсутність при укладенні спірного договору дарування порушеного права позивача.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України)

Перш за все необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства (ст. 3 Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені.

Згідно частини третьої статті 13 Цивільного Кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного право відношення.

У своїй постанові від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18 Верховний Суд України зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому всі боржники мають добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку) про стягнення коштів, що набрало законної сили. Боржник (дарувальник), проти якого ухвалено вирок про стягнення коштів та відкрито виконавче провадження, та обдаровувані, які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення

стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Також, Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18), та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Отже, під фраудаторним правочином розуміється правочин, який вчинений боржником на шкоду кредитору, тобто спрямований на зменшення майна боржника з метою приховування його від звернення стягнення кредиторів. Фраудаторний правочин має за мету завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам. Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це було доведено, є його недійсність. Між тим, якщо результат дії боржника не завдав шкоди кредиторові та не спричинив негативних наслідків, то для боржника він залишається правочином, але ніяк не фраудаторним.

У відповідності до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Вказана норма закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та базується на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, споживачів, захист права і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами та міжнародними організаціями. До прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всій майнові та особисті немайнові права, належні суб`єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності.

Судом у даній справі не встановлено, що позивач є кредитором відповідача 1 і що відповідач 1, укладаючи спірний Договір дарування, діяв недобросовісно по відношенню до нього.

У даному випадку можна стверджувати про відсутність порушеного права позивача з боку відповідачів, яке підлягає захисту.

За таких обставин, відсутні підстави для задоволення позову.

Слід зазначити також, що відповідачем 2 було заявлено про застосування строку позовної давності щодо заявлених вимог про визнання недійсним договору.

У відповідності до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 3, 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесенням ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Необхідно відмітити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі №367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 ; від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц; від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц ; №522/2201/15-ц та №522/2110/15-ц; від 7 серпня 2019 року у справі №2004/1979/12; від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 ; від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц.

Таким чином, оскільки не встановленого судом порушеного права позивача, то в задоволенні позову відмовлено через його необгрунтованість.

Судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 247, 258, 259, 354 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

3. Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду або через Голосіївський районний суд міста Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або

складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач 1: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач 2: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Повний текст рішення суду складено та підписано 26.09.2024р.

Суддя І.О. Ольшевська