Провадження №22-ц/811/1330/24 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
У Х В А Л А

судового засідання

24 вересня 2024 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні представниці відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові при розгляді цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 26 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини питання про надання висновку щодо визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 26 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи без самостійних вимог: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини - задоволено повністю.

Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , сплачений позивачем при поданні даного позову судовий збір у розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн., 60 коп.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 квітня 2024 року скасувати та закрити провадження у справі.

Зазначає, позивачка звернулася до суду із заявою в порядку позовного провадження, тим самим вважаючи, що її право на проживання з дитиною та її виховання порушено. Однак, із змісту позовних вимог не вбачається, в чому саме порушено це право, ким вчиняються відповідні дії, та наявність спору між нею та відповідачем щодо місця проживання дитини. Звертає увагу, що ОСОБА_3 в позові як на правову підставу своїх вимог посилається на ст.160, ст.161 СК України, не навівши при цьому жодного доказу про існування спору. Особливо акцентує увагу суду на те, що позивачка в такий спосіб має намір встановити юридичний факт, що суперечить суті позовного провадження. Дана позиція підтверджується і самим формулюванням обґрунтування позовної вимоги, в якій позивачка стверджує: «якщо відповідач заперечуватиме мої позовні вимоги, то мною буде окремо подано заяву про виклик свідків», зазначає у відповіді на відзив від 22.12.2023 року, «якщо відповідач визнає той факт, що місце проживання нашої ще малолітньої дитини ОСОБА_4 є саме з матір`ю та нехай просто визнає позов ще в підготовчому судовому засіданні». Вказує на те, що в судовому засіданні, надаючи пояснення по суті справи позивачка стверджувала, що хоче отримати документ суду, в якому буде зазначено, що дитина проживає з нею, не навівши при цьому жодних підтверджених доказами аргументів щодо заперечення або вчинення відповідачем перешкод у її спільному проживанні з дочкою. Зазначає, що на засіданні органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради відповідач зазначив, що між ним та дружиною ніколи не існувало та не існує спору щодо місця проживання дитини. Тобто, відповідач підтвердив факт відсутності існування спору. Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації виконавчого комітету Львівської міської ради надав висновок, згідно якого не вбачає доцільності у визначенні місця проживання дитини, оскільки відсутній спір про право. Вважає, що позивачка не навела суду жодних підтверджених доказами аргументів, які б вказували на вчинення відповідачем дій, що він має намір забрати їх малолітню дочку жити до себе. ОСОБА_3 у своєму позові покликається на ряд рішень Шевченківського районного суду м. Львова, ухвалених щодо тих самих сторін, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Так, у справі №466/3681/16-ц судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться повністю на її утриманні (рішення від 25.05.2016 року). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12.03.2021 року в справі № 466/8986/20 встановлено, що позивачка ОСОБА_3 проживає разом із дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 , та перебуває на її утриманні, також як співвласник у даній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , що стверджується довідкою № 507. До аналогічного рішення прийшов суд у справі № 466/8917/23 «Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 проживає разом із дочкою ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на її утриманні...». А відтак, існує три рішення суду, які набрали законної сили, в яких стосовно позивачки ОСОБА_3 судом встановлено, що дитина проживає з нею. Дані рішення суду оскаржувалися відповідачем, однак в жодній із апеляційних скарг відповідач не стверджував, що суд неправильно встановив дану обставину. Тим самим ОСОБА_1 підтвердив те, що відповідач не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. Це вчергове свідчить про відсутність спору між батьками про визначення місця проживання дитини, а отже і відсутність підстав для подачі позову на підставі ст.ст. 160, 161 СК України.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 08 січня 2024 року зобов`язано орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо доцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_3 .11.1981 року народження, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вказаної ухвали Шевченківською районною адміністрацією ЛМР надано відповідь з висновком №260001-вих-16638 від 12.02.2024 року в якому зазначено про недоцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку із відсутністю спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини у справі №466/12578/23 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ч.ч. 2,5 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч.4 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

За ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Враховуючи вказані норми закону, а також те, що дитина, якої стосується спір проживає на території Шевченківського району м.Львова орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації повинен був подати до суду першої інстанції, в межах своєї компетенції визначеної законом, належний висновок щодо вирішення спору, а саме щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 з одним із батьків.

Також, згідно ч.2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані:

1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу;

2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи;

3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою;

4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази;

5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;

6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки;

7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За ч.3 ст. 43 ЦПК України, у випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 43 ЦПК України, за введення суду в оману щодо фактичних обставин справи винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Крім цього, згідно ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

За ст. 143 ЦПК України, заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали.

Згідно ст. 144 ЦПК України, заходами процесуального примусу є:

1) попередження;

2) видалення із залу судового засідання;

3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом;

4) привід;

5) штраф.

Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 148 ЦПК України, суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках:

1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу;

2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству;

3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин;

4) невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів, ненадання копії відзиву на позов, апеляційну чи касаційну скаргу, відповіді на відзив, заперечення іншому учаснику справи у встановлений судом строк;

5) порушення заборон, встановлених частиною дев`ятою статті 203 цього Кодексу.

У випадку повторного чи систематичного невиконання процесуальних обов`язків, повторного чи неодноразового зловживання процесуальними правами, повторного чи систематичного неподання витребуваних судом доказів без поважних причин або без їх повідомлення, триваючого невиконання ухвали про забезпечення позову або доказів суд з урахуванням конкретних обставин стягує у дохід державного бюджету з відповідного учасника судового процесу або відповідної іншої особи штраф у сумі від одного до десяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У випадку невиконання процесуальних обов`язків, зловживання процесуальними правами представником учасника справи суд з урахуванням конкретних обставин справи може стягнути штраф як з учасника справи, так і з його представника. Ухвалу про стягнення штрафу може бути оскаржено в апеляційному порядку до суду вищої інстанції. Оскарження такої ухвали не перешкоджає розгляду справи. Постанова суду апеляційної інстанції за результатами перегляду ухвали про накладення штрафу є остаточною і оскарженню не підлягає. Ухвала Верховного Суду про стягнення штрафу оскарженню не підлягає. Ухвала про стягнення штрафу є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим законом. Стягувачем за таким виконавчим документом є Державна судова адміністрація України. Суд може скасувати постановлену ним ухвалу про стягнення штрафу, якщо особа, стосовно якої її постановлено, виправила допущене порушення та (або) надала докази поважності причин невиконання відповідних вимог суду чи своїх процесуальних обов`язків.

Враховуючи вказане слід вважати, що у даній справі обов`язком органу опіки та піклування є подання висновку щодо визначення місця проживання дитини із одним із батьків. Невиконання чи неналежне виконання такого обов`язку унеможливлює належний розгляд справи або призводить до затягування розгляду справи, що слід вважати впливає на вирішення спору у відповідності до вимог закону вцілому. Також, вирішення спору без такого належного висновку слід вважати може призвести до необ`єктивного вирішення спору без повного та всебічного з`ясування всіх обставин, що мають значення, скасування ухвалених по суті рішень та повторного розгляду справи, що порушуватиме як права та законні інтереси сторін у справі, так і безпосередньо дитини, якої стосується спір, що є неприпустимим.

Як вбачається з наведеного вище, зважаючи на те, що справа тривалий час перебуває в провадженні суду; існують різні позиції, погляди сторін щодо вирішення спору; на даний час, також, оскаржене рішення суду, яким вирішено спір судом першої інстанції, тобто між сторонами тривалий час існує спір щодо визначення місця проживання дитини, а також ряд інших спорів, - на ухвалу та звернення суду першої інстанції з приводу надання висновку щодо визначення місця проживання дитини із одним із батьків Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради, як органом опіки і піклування надано відповідь та висновок, якими по суті відмовлено у наданні висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з одним із батьків, з посиланням на відсутність спору.

Вказане, слід вважати істотно перешкоджає вирішенню спору, відповідно до вимог закону; свідчить про невиконання своїх процесуальних обов`язків вказаним органом опіки та піклування та зловживання своїми процесуальними правами; порушує права та законні інтереси сторін у спорі та дитини, якої стосується спір на швидкий та об`єктивний розгляд справи.

Зважаючи на вказане, слід зобов`язати орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з одним із батьків до 28.10.2024 року.

Також, слід попередити орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, що за неподання висновку, винні особи (керівник) несуть відповідальність, встановлену законом за зловживання процесуальними правами та невиконання процесуальних обов`язків. Притягнення винних осіб до відповідальності не звільняє їх від виконання своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 84, 368 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

зобов`язати орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради (відділ «Служби у справах дітей» Шевченківського району управління «Служба у справах дітей» департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради) надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з одним із батьків до 28.10.2024 року.

Попередити орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, що за неподання висновку, винні особи несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала підлягає негайному виконанню, оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 27 вересня 2024 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра