ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3266/24 Справа № 208/6901/22 Суддя у 1-й інстанції - Івченко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2024 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Шавкун Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей Кам`янської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, припинення стягнення аліментів на неповнолітню дитину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 09 серпня 2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на підставі рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року був розірваний. Від шлюбу мають малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом з матір`ю.

Згідно судового наказу № 207/408/19 (2-н/207/30/19), виданого 08 лютого 2019 року Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області, з нього на користь ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки з усіх видів його доходу і до досягнення дитиною повноліття.

Позивач зазначає, що у жовтні 2022 року син прийняв рішення переїхати до нього у АДРЕСА_1 , та проживати постійно разом з ним. Будь-яких перешкод у спілкуванні дитини з матір`ю він не чинить.

Станом на теперішній час дитина проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Він має постійне місце роботи, щомісячно отримує заробітну плачу, тобто, дитина знаходиться на його повному матеріальному забезпеченні. В будинку, дитині виділена окрема кімната з окремим ліжком, шафою для речей, в наявності є комп`ютер та куточок для дозвілля.

За таким обставин, враховуючи принципу найкращих інтересів дитини, просив визначити місце проживання дитини разом з ним та припинити стягнення з нього аліментів.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинено стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначених за судовим наказом № 207/408/19 Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 лютого 2019 року з дня набрання законної сили цього рішення.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю достатніх правових підстав для задоволення позову та визначення місця проживання дитини разом з батьком, оскільки позивачем надані суду належні та допустимі докази про те, що на теперішній час дитина постійно, починаючи з 30 жовтня 2022 року мешкає разом з батьком та перебуває на повному його утриманні, забезпечена усім необхідним, та не перешкоджає спілкуванню дитини із матір`ю, що буде відповідати першочергово інтересам дитини. Враховуючи наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом із батьком, необхідно припинити стягнення аліментів.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення скасувати та направити справу до іншого суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на протиправну поведінку батька щодо обмеження спілкування дитини з іншим з батьків, оскільки така поведінка суперечить інтересам дитини та порушує її право на спілкування з обома батьками. Окрім того, вказує, що ОСОБА_2 має заборгованість зі сплати аліментів на дитину за період з грудня 2018 року, а тому не можна погодитись з висновками суду першої інстанції щодо повного матеріального забезпечення дитини. Вважає, що рішення суду суперечить саме інтересам дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 народився ОСОБА_4 , батьками якого сторони у справі.

На підставі судового наказу № 207/408/19 (2-н/207/30/19) від 08 лютого 2019 року з батька ОСОБА_2 на користь матері ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнуто аліменти у розмірі частини з усіх видів його доходів і до досягнення дитиною повноліття, відкрито ВП № НОМЕР_2 від 25 червня 2019 року.

Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 січня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Після розлучення, дитина залишилася проживати з матір`ю.

04 липня 2019 року були обстежені умови проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується актом обстеження умов проживання від 04 липня 2019 року. затвердженим Начальником служби у справах дітей адміністрації Південного району Кам`янської міської ради, в якому викладені умови проживання дитини за вказаною адресою.

Відповідно до акту № 135/11/1 від 23 листопада 2022 року, виданого квартальним комітетом № 1 Південного району, починаючи з 30 жовтня 2022 року ОСОБА_4 проживає разом з батьком ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно довідки від 16 листопада 2022 року ОСОБА_2 , працює менеджером з постачання в ТОВ «Будівельна компанія «Житлобуд - 1» з окладом 6700,00 грн. ФОП ОСОБА_6 надав ОСОБА_2 характеристику.

Відповідно до наданої директором ліцею № 20 ім. О.І.Стовби ОСОБА_7 характеристики дитині ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якою охарактеризовано дитину, її поведінку, її здібності, інтереси, відношення до навчання, зазначено, що дитина проживає разом з батьком, бабусею та дідусем, матір активної участі в житті дитини не приймає, взаємодія між матір`ю та класним керівником відсутня.

Як вбачається із довідки № 3/8476/ від 08 липня 2020 року, виданої ТОВ «ЄРЦ КП» про реєстрацію та склад сім`ї, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований разом з матір`ю, ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 з 04 липня 2018 року.

Відповідно до матеріалів справи, за ВП № НОМЕР_1 ОСОБА_2 за період з 07 лютого 2019 року по 27 січня 2023 року має заборгованість по аліментам у розмірі 32848,66 грн. та відповідно до довідки № 04/17.16/-34/601 від 06 січня 2023 року, існує заборгованість зі сплати неустойки (пені) у розмірі 19622,16 грн.

Начальник ТЕЦ ТОВ «Дніпровський Меткомбінат» надав характеристику на відповідача ОСОБА_3 , в якій охарактеризував її з позитивного боку.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_3 неодноразово зверталась до поліції з приводу домашнього насильства з боку ОСОБА_2 , підставою були різні приводи, що підтверджується: талоном - повідомленням єдиного обліку № 10661, висновком про результат розгляду ЖЄО Кам`янського ВП від 10 червня 2019 № 10661, листом начальника відділу Кам`янського ВП, талоном - повідомленням єдиного обліку № 19641, електронними рапортоми про зареєстроване СО № 10946 від 14 червня 2019 року, СО № 17117 від 17 червня 2019 року.

Окрім того, ОСОБА_2 звертався до поліції з приводу погроз фізичною розправою невстановленою особою на ім`я ОСОБА_8 , що підтверджується довідкою з матеріалів ЖЄО №15198 від 21 листопада 2022 року, протоколом прийняття заяви про кримінальне правопорушення та іншу подію, від 16 листопада 2022 року та поясненнями.

Згідно Розпорядження Кам`янської міської ради від 12 липня 2019 року № 92-р визначено ОСОБА_2 порядок побачення з малолітнім сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно якого: три дні на тиждень з нічним перебуванням, день народження гр. ОСОБА_2 , бабусі та дідуся по лінії батька, і місяць влітку для оздоровлення за попередньою домовленістю з матір`ю дитини та урахуванням потреб хлопчика.

ОСОБА_3 , уклала 17 липня 2018 року декларацію № 0000-49МК-9НТО та 17 липня 2020 року декларацію № 0001-Е4НР-М800 з лікарем, який надає первинну медичну допомогу дитині ОСОБА_4 , в яких вказано місце проживання адреса ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 .

Судом встановлено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має діагнози: сколіоз С подібний 1 ст. Воронкообразна деформація грудної клітини. Плосковальгусні стопи. Хвороба супроводжувана гастроезофагальним рефлюксом з езофагітом. К 21.0 Хвороба жовчовивідних шляхів, неуточнена. К 83.9 Сколіотичне порушення осанки. Плосковальгусні стопи. Деформація нижніх кінцівок. Воронкообразна деформація грудної клітини. Невролгія, залежність від телефону, порушення сну та інші, що підтверджується відповідними медичними документами.

Рішенням Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 27 грудня 2019 року у справі № 208/9095/18 (2/208/1935/19) ОСОБА_2 було вселено до квартири АДРЕСА_2 , рішення набрало законної сили 04 лютого 2020 року.

ОСОБА_2 протягом 2021 - 2022 років сплачував на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , що підтверджується наявними квитанціями у матеріалах справи.

На дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано психолого-педагогічну характеристику кризовим практичним психологом, в якій викладені обставини на які слід звернути увагу батькам.

Згідно Висновоку № 8-вих20/157 від 14 березня 2023 року наданого органом опіки та піклування виконавчого комітету міської ради, щодо розгляду питання про визначення/не визначення місця проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , та відібрання/не відібрання дитини і повернення/не повернення її за попереднім місцем проживання, відповідно до якого, орган опіки та піклування виконавчого комітету міської ради вважає, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 , та відібрання/не відібрання дитини і повернення/не повернення її за попереднім місцем проживання матері ОСОБА_3 залишено на розсуд суду.

Згідно наявного у матеріалах справи розрахунку заборгованості по аліментам, станом на 30 листопада 2022 рік ОСОБА_2 має заборгованість у розмірі 26456,30 грн., а станом на 27 січня 2023 рік у розмірі 32048,66 грн.

Згідно довідки виданої ФОП ОСОБА_6 , з заробітної плати ОСОБА_2 стягувались аліменти з 01 листопада 2020 року по 31 січня 2021 року у розмірі 6440,50 грн.

Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-5, ОК-7, ОСОБА_3 за період з 01 січня 2007 року по 06 вересня 2023 рік мала самостійний дохід.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 рку, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим або суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей».

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19 (провадження № 61-19210св20).

Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини.

Дитина, яка за внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року).

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України).

Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №404/3499/17).

При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку.

У даній справі встановлено, що сторони працюють та проживають в одному населеному пункті. Дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 більше року проживає з батьком і емоційний контакт з матір`ю у певній мірі втрачено. Протягом розгляду справи ОСОБА_4 висловлював бажання проживати з батьком, заперечував можливість проживання з матір`ю.

Доказів жорстокого поводження батька із сином, матір`ю, притягнення до адміністративної чи кримінальної відповідальності, у тому числі за вчинення домашнього насильства, учасниками справи не надано та судами таких фактів не встановлено. Отже, обставин, які б виключали можливість проживання дитини разом з батьком, не встановлено.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності; встановивши, що дитина тривалий час проживає з батьком, має відповідний соціальний контакт за місцем проживання батька, з бабусею та дідусем, виявляє більшу прихильність до батька; приймаючи до уваги особливе бажання батька піклуватися про сина, створення останнім для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність перешкод у спілкуванні матері з дитиною та негативного впливу на її виховання і розвиток, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, про визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_2 , що за встановлених обставин найбільш буде відповідає інтересам дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини.

Згідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що мас істотне значення.

Відповідно до частин восьмої, дев`ятої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин мас здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

За частиною третьою статті 181 та статті 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом, з яким проживає дитина.

За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини.

Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів па дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до положень частини четвертої статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Згідно із статтею 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України) та на підстави припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а стаття 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом: зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями статті 273 СК України має на меті скасування їх присудження.

Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється.

Аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, надані суду докази є належними та допустимими про те, що на теперішній час дитина ОСОБА_4 постійно, починаючи з 30 жовтня 2022 року мешкає разом з батьком ОСОБА_2 та перебуває на повному матеріальному утриманні батька, а отже змінились обставини, що існували на момент постановлення судового наказу про стягнення аліментів, що дає підстави для припинення стягнення аліментів на користь відповідача, тобто матері, з якою дитина не проживає, тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, про обґрунтованість вимог в цій частині.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності достатніх правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що визначення місця проживання дитини з батьком впливатиме на взаємовідносини дитини з матір`ю, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на наявну протиправну поведінку батька щодо дитини, яка суперечить інтересам самої дитини, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки скаржником не надано суду належних до допустимих доказів на підтвердження протиправної поведінки батька щодо дитини у розумінні норм цивільно-процесуального законодавства України.

Посилання скаржника на безпідставне задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки згідно норм Сімейного Кодексу України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини й при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

По суті аргументи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо вирішення спору, однак колегія суддів звертає увагу, що вони спростовуються матеріалами справи, наведеними нормами права та встановленими судом першої інстанції обставинами справи.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно із статті 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 29 листопада 2023 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна