ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року м. Чернівці Справа № 727/12350/23

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,

секретар: Собчук І.Ю.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Бойко М.Є., дата складання повного тексту рішення 26 січня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, просила стягнути на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі по 3000 грн щомісячно.

Свої вимоги мотивувала тим, що між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , у зв`язку із тим, що сторони втратили почуття поваги один до одного, тривалий час разом не проживають, добровільно відповідач не надає допомогу на утримання спільних дітей, у зв`язку із чим просила позов задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 10.07.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління Міністерства, про що складено відповідний актовий запис №848. Шлюб вважати розірваним з моменту набрання рішення суду законної сили. Після розірвання шлюбу прізвище позивачки « ОСОБА_6 » залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 2500,00 гривень щомісячно на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 16.11.2023 року. Рішення у частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Провадження №22-ц/822/363/24

Із вказаним рішенням відповідач не погодився в частині визначених до стягнення розміру аліментів та оскаржив його в апеляційному порядку, вважає останнє необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі просить рішення у вказаній частині змінити та визначити до стягнення аліменти у розмірі по 1750 грн на кожну дитину.

Вказує, що судом не встановлено джерела доходів відповідача, а позивач є ФОП, має постійне джерело доходу.

Звертає увагу на те, що працює у ТОВ «Рома», отримує там заробітну плату, однак просить стягувати з нього 3500 грн, що складає 1/3 частки.

Наголошує на тому, що він щомісячно сплачує комунальні послуги, має по ній заборгованість, на його утриманні перебуває батько пенсіонер, крім того, майже місяць діти проживали з ним на його повному утриманні.

Відзив на апеляційну скаргу у справі не подавався.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи позовні вимоги частково в оскаржуваній частині суд першої інстанції вказав, що відповідач зобов`язаний утримувати своїх дітей, підстав для звільнення його від такого обов`язку судом не встановлено, а тому у зв`язку із об`єктивною потребою дітей сторін у забезпеченні належного матеріального утримання, враховуючи також матеріальний стан позивачки, наявність доходів, у якої судом не встановлено, особу відповідача, його працездатність, стан здоров`я та матеріальне становище, відсутність інших утриманців, з відповідача на користь позивачки слід стягнути аліменти на утримання їх двох неповнолітніх дітей в твердій грошовій сумі по 2500 грн. щомісячно на кожну дитину.

В оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції вимогам закону відповідає в повній мірі.

Обставини справи щодо перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 10 липня 2008 року, народження у шлюбі 25.12.2008 року доньки ОСОБА_3 та 28.05.2014 року доньки Вероніки сторонами визнається та не оспорюється (а.с.5-7).

Згідно довідки про доходи №1221 від 13.12.2023 року, виданої ТОВ «Рома», вбачається, що ОСОБА_2 працює на посаді торговельного представника, загальна сума доходу за період з 26.01.2023 року по 30.11.2023 року становить 123 800 грн (а.с.29).

До апеляційної скарги відповідачем додано копію посвідчення серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 про признання останньому пенсії за вислугу років, квитанцію про сплату комунальних послуг по АДРЕСА_1 та виписку по картці ОСОБА_2 (а.с.52-62).

Відповідно до частин 1 та 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 51 Конституції України та ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

В силу ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Стаття 150 СК України передбачає обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя тощо. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини (ч.2 ст.182 СК України).

За правилами ст.183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно зі ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (на час звернення з таким позовом до суду) встановлений прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років - 2272 грн, для дітей віком від 6 до 18 років - 2833 грн.

Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 грн, а дітей віком від 6 до 18 років - 3196 грн.

Також, колегія суддів наголошує, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, які викладені у постанові від 16 червня 2021 року, справа №643/11949/19.

Крім того, Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.

За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. Рішення про звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами повинно також відповідати найкращим інтересам дитини.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі №520/21069/18, від 29 червня 2022 року у справі №596/826/21-ц.

Вирішуючи вказаний спір, ураховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, а також недоведеність того, що на його утриманні не перебувають непрацездатні особи, колегія суддів, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, дійшла висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є таким, що не перевищує фінансову спроможність відповідача з огляду на наявні у матеріалах справи відомості про його доходи, та такий розмір аліментів буде відповідати інтересам дітей та підтримувати їх гармонійний розвиток.

Крім того, маючи на своєму утриманні неповнолітніх доньок ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ) позивач поза будь-яким обґрунтованим сумнівом несе основний тягар як матеріального утримання дітей, так і їх виховання, розвитку, догляду, лікування тощо, несе основну відповідальність за дітей та організацію її життя.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що відповідач добровільно, за усною домовленістю з позивачкою надавалися їй щомісячно 3500 грн й компенсувалися інші витрати за можливості, - є неспроможними, оскільки надання дітям матеріальної допомоги у добровільному порядку є правом батька та не звільняє його від обов`язку утримувати дітей, якщо такий спосіб участі батька дітей обрала особа (матір), з якою діти проживають.

Посилання апелянта на те, що на його утриманні перебуває батько, який є пенсіонером за віком, саме по собі не є достатньою підставою для задоволення апеляційної скарги в частині визначеного до стягнення розміру аліментів без підтвердження того, що батько відповідача не отримує пенсію, хворіє, потребує такої допомоги від свого сина, тощо.

Колегія суддів звертає увагу, що стягнення аліментів у визначеному судом розмірі є справедливим та достатнім з урахуванням фактичних обставин справи, матеріального становища сторін та їх дітей, розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей та фактичного витрачання позивачем більше сил та засобів на догляд, виховання та розвиток дітей через проживання останніх з нею.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Закон не містить вимоги визначення точного розміру аліментів суто як відповідного розміру прожиткового мінімуму на дитину, його половини чи іншої частини, відповідні розміри прожиткового мінімуму є не абсолютними величинами (базою) для визначення розміру аліментів, а можуть слугувати лише певним орієнтиром при вирішенні питання, яким суд не зв`язаний з огляду на фактичні обставини справи, динаміку дійсних витрат тощо. На переконання колегії суддів, з урахуванням фактичних обставин справи, реалій життя в Україні, які існують на час виникнення і вирішення спору, динаміки значення базового соціального стандарту та маючи на увазі забезпечення тривалого та достатньо стабільного матеріального утримання дітей аліменти у твердій грошовій сумі по 2500 грн на кожну дитину щомісячно узгоджуватимуться з вимогами закону, протягом тривалого часу забезпечуватимуть грошове утримання в розмірі, який відповідатиме інтересам дітей, покриватиме суттєву частину витрат на дітей і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування рішення суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 січня 2024 року в оскаржувані частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.М. Литвинюк