Справа № 638/8508/19
Провадження № 2/638/392/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2024 Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Хайкіна В.М.,

за участю секретаря: Черкашиної Д.А.,

з участю представника позивача: ОСОБА_1 ,

з участю представника відповідачів: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 , 06.06.2019 року звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, а саме просить суд: 1) стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на його користь суму боргу за договором позики від 06.04.2016 року у розмірі 9000 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення по справі; 2) стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на його користь 3% річних від простроченої суми боргу за договором позики від 06.04.2016 року у розмірі 961, 15 грн. доларів США у гривневому еквіваленті за курсом, встановленим Національним Банком України на день ухвалення рішення по справі; 3) стягнути судові витрати.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 07.06.2019 року позовну заяву залишено без руху, оскільки вона подана без дотримання вимог статтей 175, 177 ЦПК України.

26.06.2019 року на виконання вимог ухвали від 07.06.2019 року позивач подав заяву про усунення недоліків, шляхом подання уточненої позовної заяви. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , 06.04.2016 року укладено договір позики. На підтвердження укладення договору ОСОБА_7 надано розписку, згідно з якою ОСОБА_6 отримав від позивача грошові кошти у сумі еквівалентній 12 000доларів США із покладенням на нього обов`язку повернути вказану грошову суму у травні 2016 року. У травні 2016 року грошові кошти ОСОБА_6 повернуті не були, чим порушено зобов`язання, встановлене договором позики. Спадкоємцем ОСОБА_7 ОСОБА_4 (відповідач) погашено частину боргу за договором позики від 06.04.2016 року у розмірі 52 980,00 грн., що станом на 22.11.2017 року за курсом Національного банку України становило 2 000 доларів США та 11 000,00 грн., як відшкодування судових витрат по справі №638/14064/17, про що позивачем складено відповідну розписку про отримання коштів. В подальшому відповідачем на користь позивача сплачено в рахунок боргу батька грошову суму у розмірі 1 000 доларів США, про що будь-які письмові підтвердження не складались, проте позивач не заперечує даного факту. Тобто, ОСОБА_6 взяті на себе зобов`язання не виконав належним чином, а тому позивач має право вимагати стягнення за договором позики у розмірі 9 000 доларів США. Окрім того, позивач за прострочення виконання грошового зобов`язання має право вимагати відшкодування 3% річних від простроченої суми у розмірі 961,15 доларів США. Оскільки ОСОБА_6 11.11.2017 помер, то належним відповідачем по справі є його спадкоємці першої черги: ОСОБА_4 (син померлого) та ОСОБА_5 (дружина померлого). Також позивач просить стягнути з відповідачів понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 11 000,00 грн.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 22.07.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами загального позовного провадження.

12.08.2019 року від відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позов, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відзив обґрунтовано тим, що відповідно до вимог статті 1046 та 1049 ЦК України, обов`язок повернення позики покладається саме на позичальника. У разі смерті позичальника, обґрунтовані вимоги позикодавця (кредитора) повинні задовольнити його спадкоємці. Проте, батько відповідача ОСОБА_6 не був позичальником коштів у позивача, оскільки розписка написана не батьком відповідача; у батька відповідача не було жодної потреби отримувати таку значну суму коштів 12 000,00 доларів США; якщо б батько отримав таку велику позику, то про цей факт повинна біла знати його дружина (відповідач по справі ОСОБА_5 ). Щодо передачі відповідачем коштів, нібито в рахунок погашення позики, зазначає, що ще до смерті батька, позивач звернувся до відповідача та сказав, що останній винен позивачу суму коштів. На той час батько знаходився у лікарні, а тому відповідач і передав кошти позивачеві. Оскільки батько відповідача не отримував позики від позивача, то й у складі спадщини до відповідача не перейшли жодні обов`язки перед позикодавцем (кредитором). Також вказує, що кредитором не дотримано законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника. Позивач, у встановлений частиною 2 статті 1281 ЦК України строк, не звернувся до відповідача з вимогою про повернення спірних коштів, у зв`язку з чим він пропустив встановлений законом строк в межах якого позивач може реалізувати своє суб`єктивне право. Позивачем заявлено до стягнення з відповідачів 9 000,00 доларів США та при цьому не надано до суду доказів, що позовні вимоги заявлені в межах вартості майна, отриманого відповідачем у спадок. Також відповідачем вказано, що позивач провів не вірний розрахунок 3% річних. Також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 11 000,00 грн. є завищеними та необґрунтованими.

21.08.2019 року від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на позов, в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог, з аналогічним змістом відзиву відповідача ОСОБА_4 .

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року клопотання представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Цимбалістого В.А. про призначення по справі судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи задоволено. Призначено у цивільній справі судову почеркознавчу та судово-технічну експертизу та вирішення якої поставлено відповідні запитання, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

13.07.2021 року з Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» до суду надійшло повідомлення про залишення без виконання та зняття з провадження судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з несплатою рахунків вартості робіт.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.07.2021 року провадження у вказаній цивільній справі поновлено.

21.09.2021 року від представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвоката Цимбалістого В.А. до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.11.2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представника позивача ОСОБА_3 адвокат Терпелюк Є.В. підтримав доводи, викладені у позові, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокат Цимбалістий В.А., який приймав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав доводи, викладені у відзиві та додаткових поясненнях.

Суд, заслухавши доводи сторі н, дослідивши матеріали справи, визначивши правовідносини сторін, які випливають із встановлених судом обставин, оцінивши кожен доказ окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів

у їх сукупності, дійшов до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

За приписом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 2 статті 13 та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що 06.04.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 була укладено розписку, за якою ОСОБА_6 отримав в борг 12 000,00 доларів США від ОСОБА_3 та зобов`язався повернути вказані кошти 06.05.2016 року, про що свідчить оригінал розписки ОСОБА_6 .

Під час судового розгляду представником відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 адвокатом Цимбалістим В.А. було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої та судово-технічної експертизи, яке було задоволено ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.04.2021 року. Проте, експертиза проведена не була у зв`язку із несплатою рахунків вартості робіт.

Із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у віці 70 років.

Як вбачається із копії розписки від 22.11.2017 року, укладеної між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згідно якої ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 в якості погашення боргу ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , за договором позики від 06.04.2016 року, 52 980,00 грн., що станом на 22.11.2017 року за курсом НБУ являється еквівалентом 2 000 доларів США та 11 000,00 грн. в якості відшкодування судових витрат.

Згідно із частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В силу частини 1, 3 статті 1049, статті 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із частиню 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тож, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Також, у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2023 року у справі № 752/16578/19 (провадження № 61-2966св23) вказано, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 13 грудня 2017 року № 6-996ц 17 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19), від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21).

Згідно із постановою Верховного Суду від 02 серпня 2023 року у справі № 766/150/21 (провадження № 61-74св22), позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина 3 статті 1049 ЦК України). У статті 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року в справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18).

Встановлена статтею 204 ЦК України презумпція правомірності правочину - договору позики, оформленого борговим документом, під час розгляду справи не спростована. Розписка ОСОБА_6 містить умови про отримання грошових коштів у сумі 12 000,00 доларів США, а також зобов`язання позичальника повернути позичену суму 06.05.2016 року.

На момент пред`явлення вимог кредитора та звернення з позовом до суду оригінал розписки знаходився у позикодавця ОСОБА_3 та долучений судом до матеріалів справи.

Згідно із частиною 1 статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до частини 1 статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Згідно із частиною 1, 2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 3 статті 46 цього Кодексу).

Оскільки зі смертю боржника грошові зобов`язання включаються до складу спадщини, строки пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців боржника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем.

Згідно із статтею 1281 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення правовідносин, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

У постанові Верховного Суду від 08 березня 2023 рок у справі № 669/446/17 (провадження № 61-8415св21) зазначено, що у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Отже, правовідносини, що виникли між банком та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між кредитодавцем та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку статті 1282 ЦК України. При вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до нотаріуса із претензією (вимогою) кредитора, з метою погашення заборгованості за розпискою від 06.04.2016 року.

Згідно з нормою статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 608 ЦК України зобов`язання припиняються смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язане з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини визначені статтею 1219 ЦК України, отже зобов`язання за кредитними договорами входять до складу спадщини.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання по поверненню грошових коштів включається до складу спадщини, а тому підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Однак, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків пред`явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право, а не є строком позовної давності.

Такий висновок щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, провадження № 14-53цс18.

Матеріалами справи встановлено, що позивач дізнався про смерть позичальника ОСОБА_6 22.11.2017 року, що підтверджується розпискою ОСОБА_3 про отримання від ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі 2 000 доларів США в якості погашення заборгованості за договором позики від 06.04.2016 року., а тому позивач мав право пред`явити право вимоги спадкоємцям до травня місяця 2018 року.

Разом із цим, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення суми грошових коштів за розпискою лишу у червні 2019 року, тобто із пропуском строку такого звернення.

Отже, суд дійшов до висновку, що позивачем не дотримано законодавчо визначеного строк пред`явлення вимоги до спадкоємця боржника. Позивач у встановлений частиною 2 статті 1281 ЦК України строк, гне звернувся до відповідачів з вимогою про повернення спірних коштів, у зв`язку із чим він пропустив встановлений законом строк в межах якого позивач може реалізувати своє суб`єктивне право, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При розподілі судових витрат суд керується статтею 141 ЦПК України відповідно до якої у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 525, 1046, 1048, 1049, 1050, 1268, 1281-1282 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 13, 81, 128, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Витрати по сплаті судового збору залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

На підставі частини 1 статті 354 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 23.09.2024 року.

Головуючий суддя: