Номер провадження: 22-ц/813/5397/24
Справа № 521/1170/24
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Військова академія (м. Одеса),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2024 року, ухвалене Малиновським районним судом м. Одеси у складі: судді Тополевої Ю.В. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу,

в с т а н о в и в:

27 січня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував тим, що з 22 серпня 2011 року позивач був прийнятий на роботу до Військової академії (м. Одеса) на посаду наукового співробітника науково-організаційного відділення за контрактом, як обраний за конкурсом. 10 лютого 2015 року між позивачем та Міністерством оборони України був укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років.

Наказом начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 позивача було звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу. Не погоджуючись із звільненням, позивач в судовому порядку оскаржив наказ начальника Військової академії (м. Одеса) від 17.02.2015 № 34.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року позивачу було відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30 вересня 2022 року по справі № 521/9632/17 апеляційну скаргу позивача задоволено частково: рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року в частині стягнення середньомісячного заробітку скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 36 677, 48 грн. 05 серпня 2023 року відповідачем виплачено на користь позивача середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року у сумі 29 525, 37 грн (з урахуванням відрахування ПДФО та військового збору). Таким чином, відповідач остаточно розрахувався з позивачем 05 серпня 2023 року, а повинен був розрахуватися, на думку позивача, 31 серпня 2015 року, внаслідок чого позивач ОСОБА_1 втратив частину цього доходу із-за його знецінення через інфляцію. Відповідачем в порушення статті 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.01.2001 № 159, не виплачено на користь позивача компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Розмір даної компенсації є суттєвим для позивача, та її розмір, за підрахунками позивача, має бути більше 47 682,97 грн.

Тому, посилаючись на положення статей 1-4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 № 2050 III, ОСОБА_1 просив суд визнати протиправною бездіяльність Військової академії (м. Одеса) щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн, виплаченого 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року у справі № 521/9632/17. Стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку у сумі 36 677, 48 грн, виплаченого 05 серпня 2023 року на виконання рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 листопада 2017 року у справі № 521/9632/17.

19 березня 2024 року від відповідача Військової академії (м. Одеса) надійшли додаткові письмові пояснення у справі, в яких відповідач заперечує проти позовних вимог з підстав того, що предметом даного позову є правильність встановлення, обчислення, нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17.02.2015 по 31.08.2015, у зв`язку з порушенням строків її виплати. Разом з тим відповідач зазначає, що виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат, та не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує проти доводів сторони відповідача, викладених в письмових поясненнях, зазначивши, що за рішенням суду у справі № 521/9632/17 відповідачем виплачено середній заробіток, який повинен був бути виплачений до закінчення дії контракту, а саме, до 31 серпня 2015 року, а не середній заробіток за весь час затримки відповідно до статей 116, 117 КЗпП України.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2024 року позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачений середній заробіток в розмірі 36677,48 грн та про визнання протиправною бездіяльність відповідача по невиплаті вказаної компенсації, суд першої інстанції вважав, що ці виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати", оскільки до відповідача повинно бути застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Оскільки ОСОБА_1 скористався своїм правом на звернення до суду із позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, зазначена справа перебуває на стадії апеляційного перегляду, що дає підстави суду вважати позовні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію втрати частини доходу необґрунтованими, такими, що не відповідають діючому законодавству, а сам спосіб захисту прав та інтересів, обраний позивачем, неефективним.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.03.2024 скасувати та позов ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Доводами апеляційної скарги є неврахування судом фактичних обставин справи, якими є обставини, встановлені при розгляді справи № 521/9632/17, що з 17.02.2015 по 31.08.2015 відповідач зобов`язаний був зберігати за позивачем місце роботи та виплачувати середній заробіток відповідно до ст. 119 КЗпП України, чого він не зробив, і цей заробіток є відмінним від середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розумінні ст. 117 КЗпП України, який має компенсаторний характер та не є середнім заробітком, що виплачений позивачу на виконання рішення суду як виплата заробітної плати, яку мав здійснювати відповідач ще 31.08.2015. Тому виплачена позивачу середня заробітна плата є складовою заробітної плати та у разі її несвоєчасної виплати провадиться її компенсація відповідно до закону.

Суд помилково прирівняв виплачений позивачу середній заробіток за час проходження військової служби та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення (ст. 117 КЗпПУ), що не узгоджується із висновками ВП ВС від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, який виснував, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за ч. 2 ст. 235 КЗпПУ за змістом є заробітною платою.

Як помилково суд пов`язав свою відмову у задоволенні позову із зверненням позивача до суду із позовом до Військової академії (м. Одеса) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпПУ, оскільки наразі підставою для звернення позивача до суду є саме Закон України «Про компенсацію громадянам частини втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», що свідчить про неправильне застосування судом норм матеріального права та не дослідження належним чином обставин справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Військова академія (м. Одеса) апеляційну скаргу не визнав, посилаючись на те, що у випадку із позивачем йому було виплачено не заробітну плату як еквівалент, який виплачується працівнику за виконану роботу, а передбачена КЗпП України компенсаційна виплата у вигляді середнього заробітку за час вимушеного прогулу (постанова ВС від 2012.2018 у справі № 804/3000/18). Оскільки виплата позивачу середнього заробітку не є різновидом оплати праці та елементом її структури, то на неї не розповсюджуються правила про компенсацію втрати частини доходів.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В судове засідання позивач, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (судову повістку отримав 15.08.2024 в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою) не з`явився, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, підтримав доводи відзиву.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що брали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає задоволенню.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Нормами ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено та ніким по справі не оспорюється, що ОСОБА_1 на підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеса) від 22 серпня 2011 року № 15 прийнятий на роботу до Військової академії (м. Одеса) на посаду наукового співробітника науково-організаційного відділення за контрактом, як обраний за конкурсом.

10 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, тобто після 02 березня 2014 року, строком на п`ять років.

17 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення з займаної посади у зв`язку із призовом до Збройних Сил України за контрактом.

На підставі наказу начальника Військової академії (м. Одеси) від 17 лютого 2015 року № 34 ОСОБА_1 звільнено з посади наукового співробітника науково-організаційного відділення згідно зі ст. 36 ч.1 п. 3 КЗпП України у зв`язку із призивом на військову службу.

Не погоджуючись із звільненням, ОСОБА_1 оскаржив наказ № 34 від 17 лютого 2015 року в судовому порядку.

Постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022, яку залишено без змін постановою Верховного Суду від 02 червня 2023, стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 36677,48 грн.

На виконання зазначеного судового рішення, 05 серпня 2023 року відповідачем на користь позивача сплачено середній заробіток в розмірі 29525,37 грн.

Спірні правовідносини виникли з приводу нарахування на зазначений середній заробіток позивачу компенсації як працівнику втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати, оскільки вказаний середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 36677,48 грн виплачено позивачу відповідачем лише 05 серпня 2023 року.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрат частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується дохід, до уваги не береться).

Пунктом 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, передбачено, що сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

Отже, на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсації підлягають виключно суми, які були нараховані, проте своєчасно не виплачені.

Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 16 жовтня 2019 року у справі № 500/5724/16-ц (провадження № 61-23999св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 201/913/16-ц (провадження № 61-32691св18), від 12 лютого 2020 року у справі № 295/16796/15-ц (провадження № 61-40315св18), від 23 жовтня 2021 року у справі № 363/554/18 (провадження № 61-12009св20).

Щодо правової природи вказаного середнього заробітку, то відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігається місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову.

Судовим рішенням, яке має преюдиційне значення для теперішньої справи у розумінні вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, а саме постановою Одеського апеляційного суду від 30.09.2022 стягнуто з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 17 лютого 2015 року по 31 серпня 2015 року в розмірі 36677,48 грн на підставі ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

В постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Об`єднаної палати Касаційного Цивільного Суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18, та вирішуючи питання про застосування частини другої статті 233 КЗпП України, зокрема дійшла висновку, що середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці

Також згідно п. 1.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 N 5, зареєстрованої в Міністерствіюстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713, до фонду оплати праці включаються компенсаційні виплати.

Системний аналіз наведеного свідчить про те, що середній заробіток, сплачений позивачу як збережений середній заробіток за місцем його роботи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 119 КЗпП України, підлягає компенсації відповідно до вимог 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.01.2001 № 159.

Враховуючи офіційні дані Державної служби статистики України, величина приросту індексу споживчих цін за період з 01 вересня 2015 року до 05 серпня 2023 року становить 230,008 % - 100 =130,008 (102,30% ? 98,70% ? 102,00% ? 100,70% ? 100,90% ? 99,60% ? 101,00% ? 103,50% ? 100,10% ? 99,80% ? 99,90% ? 99,70% ? 101,80% ? 102,80% ? 101,80% ? 100,90% ? 101,10% ? 101,00% ? 101,80% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,60% ? 100,20% ? 99,90% ? 102,00% ? 101,20% ? 100,90% ? 101,00% ? 101,50% ? 100,90% ? 101,10% ? 100,80% ? 100,00% ? 100,00% ? 99,30% ? 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% ? 104,50% ? 103,10% ? 102,70% ? 103,10% ? 100,70% ? 101,10% ? 101,90% ? 102,50% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,80% ? 100,70% ? 101,50% ? 100,20% ? 100,50% ? 100,80% ? 99,40%).

Сума компенсації невиплаченої заробітної плати у розмірі 36677,48 грн розраховується так: 36677,48 грн * 130,008: 100 = 47683,65 грн, саме ця сума й підлягає стягненню з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 .

За таких обставин, враховуючи встановлені обставини справи та обставини, на яких наполягає позивач, колегія суддів вважає необхідним стягнути з Військової академії (м. Одеса) на користь ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків його виплати у розмірі 47683,65 грн, а отже позовні вимоги підлягають задоволенню.

Колегія суддів не може взяти як такі, що не ґрунтуються на наведених вимогах закону, заперечення відповідача проти доводів апеляційної скарги, який вважає виплачений позивачу на виконання рішення суду середній заробіток не різновидом оплати праці та таким, що не є елементом структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Виплачені за рішенням суду суми середнього заробітку позивачу є саме збереженим середнім заробітком позивача як працівника, призваного на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, тощо (ч. 3 ст. 119 КЗпП України), і жодним чином не є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскільки суд припустився невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи та порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 5 зазначеного Закону від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів стягує з відповідача на користь держави судові витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 3028 грн (1211,20 грн (судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції); 1211,20 грн х 150% = 1816,80 грн (судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції), а всього 3028 грн).

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про компенсацію втрати частини доходу задовольнити.

Стягнути з Військової академії (м. Одеса) (, адреса: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати середнього заробітку по день фактичного розрахунку в сумі 47683,65 грн.

Стягнути з Військової академії (м. Одеса) (, адреса: 65009, м. Одеса, вул. Фонтанська дорога, 10) судовий збір в дохід держави в сумі 3028 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 27 вересня 2024 року.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

Ю.П. Лозко