Провадження № 22-ц/4808/618/24
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Мальцевої Є.Є., Фединяка В.Д.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю: позивачки ОСОБА_1 та її представника

ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Польською В.М. 21 лютого 2024 року, повний текст якого складено 23 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей квартири,

в с т а н о в и в:

У жовтня 2023 року представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей квартири.

Позовні вимоги обґрунтував тим, що позивач є власницею 3/10 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач є власником 2/10 частки згаданої квартири. Іншою часткою 5/10 володіє рідна сестра позивачки ОСОБА_4 . Вважає, що через неправомірні дії ОСОБА_3 , яка змінила замки у вказаній квартирі та заявила, що позивач знята з реєстрації в цій квартирі і тому не має права там з`являтися, позивач позбавлена права користування даною квартирою.

Зважаючи на викладене, просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про зобов`язання ОСОБА_3 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_2 , усунути перешкоди у користуванні житловою квартирою по АДРЕСА_1 шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей даної квартири, стягнення судових витрат та витрат на правову допомогу відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вказує, що позивач, будучи співвласницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позбавлена права користуватися своєю часткою квартири через неправомірні дії відповідача. Зазначає, що 25.02.2023 позивач намагалася потрапити до вказаної квартири, однак відповідач без її згоди замінила замки у дверях та відмовилась надати їй комплект нових ключів. Вказані дії ОСОБА_3 мотивує тим, що позивач знята з реєстрації у згаданій квартирі. У зв`язку із наведеним ОСОБА_1 була змушена звертатися до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області. За результатами звернення встановлено, що відповідач визнає право власності ОСОБА_1 на частку квартири та, що нею чиняться перешкоди в користуванні позивачкою цим майном. Апелянт з посиланням на ст. 41 Конституції України, ст. 317, ч.1 ст. 318, ст. 312, ч. 1 ст. 383, ст. 356 ЦК України вважає, що відповідач обмежує доступ позивача до майна, яке належить ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності. Крім того, на думку апелянта, суд першої інстанції не дотримався вимог ст.93 ЦПК України та не забезпечив надання відповідей на поставлені відповідачу у позовній заяві запитання. Наявність відповідей, вважає апелянт, дала б чітко визначити відношення відповідача до спору.

З огляду на вказане просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржене рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити та зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні житловою квартирою АДРЕСА_3 шляхом надання безперешкодного доступу до квартири, а саме передачі ключів від вхідних дверей даної квартири.

У поданому відзиві ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечила. Зазначає, що їй на праві власності належить тільки 1/5 частки квартири АДРЕСА_3 . У вказаній квартирі вона, відповідачка, не проживає вже понад 15 років, що визнає сама ОСОБА_1 . ОСОБА_3 зазначає, що ключі та доступ до спірної квартири у неї відсутні. Вказує, що нею не здійснюється жодних перешкод в користуванні спірною квартирою, а з позовної заяви вбачається, що у позивача з іншими співвласниками існує спір щодо користування та розпорядження невиділеною часткою у майні. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

У судове засідання ОСОБА_3 не з`явилася, про причини суд не повідомила. У поданому відзиві просила судовий розгляд проводити без її участі.

Отже, є правові підстави для розгляду справи за відсутності відповідача.

Позивач ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Вислухавши суддю-доповідача, позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. Суд першої інстанції зазначив, що позивач не надала жодних доказів на підтвердження створення перешкод у користуванні квартирою саме ОСОБА_3 .

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції, оскільки твердження позивачки про чинення перешкод ОСОБА_3 у доступі до спірної квартири не доведено ні наявними в справі документами, ні поясненнями свідків. Обгрунтування ж судового рішення припущеннями про можливу винну поведінку відповідачки суперечило б вимогам чинного цивільного процесуального законодавства України.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 06.02.2003 шляхом приватизації у спільну сумісну власність, в рівних долях, право власності на квартиру на АДРЕСА_1 набули п`ятеро осіб: позивач ОСОБА_5 , відповідач ОСОБА_3 , батьки позивача: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також сестра позивача ОСОБА_8 (а.с. 14).

Згідно витягу про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, виданого Івано-Франківським ОБТІ, власність зареєстрована саме як часткова по 1/5 частки квартири кожному станом на 06.03.2003 (а.с.16).

Після смерті ОСОБА_6 (батька позивача), було видане 11.08.2020 Свідоцтво про право на спадщину (а.с.15) та успадковано його частку Олійник Лілією, яка вже згідно Інформації з Державного реєстру станом на 18.10.2023р. володіла 2/5 частки приватної власності на квартиру по АДРЕСА_1 (а.с.20-22).

Після смерті ОСОБА_7 (матері позивача) її 1/5 частки успадкували дві дочки: позивач ОСОБА_1 на 1/10 від спадкового майна та її сестра ОСОБА_9 на 1/10 від спадкового майна (а.с.23-24).

Отже, позивач є власником 3/10 часток квартири на АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право власності від 06.02.2003, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2021.

ОСОБА_3 є власником 2/10 часток вказаної вище квартири згідно свідоцтва про право власності від 06.02.2003, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду. Іншою ж 5/10 часток квартири володіє рідна сестра позивача, мама відповідача - ОСОБА_4 згідно свідоцтва про право власності від 06.02.2003, виданого Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.09.2021.

У вказаній квартирі зареєстровано п`ятеро осіб: двоє співвласників ОСОБА_4 (сестра позивача, мати відповідача) з 1988 року, ОСОБА_3 (відповідач) з 2007 року, двоє неповнолітніх дітей відповідача - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2013 року та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2011року, а також син ОСОБА_4 ОСОБА_12 (який є рідним братом відповідачки, племінником позивача) - з 2013 року (а.с. 46).

25.02.2023 до Івано-Франківського РУП ГУНП в Івано-Франківській області надійшло звернення ОСОБА_1 з приводу неправомірних дій з боку сестри. За результатами розгляду даного звернення РУП ГУНП встановлено зі слів заявниці, що у її власності знаходиться 1/2 частки на квартиру АДРЕСА_4 , інші частки належать рідній сестрі ОСОБА_4 , яка постійно перебуває за кордоном та племінниці ОСОБА_3 , яка відмовляється надавати ключі від помешкання. ОСОБА_3 повідомила, що ОСОБА_1 була виписана з квартири у 2003 році і з того моменту там не проживає. Протягом тривалого часу у квартирі проживав брат ОСОБА_12 , який на даний час перебуває на службі у ЗСУ, в квартирі зберігаються його особисті речі. (а.с. 26-28).

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на те, що відповідач чинить перешкоди у користуванні часткою квартири, у зв`язку з чим вона не має доступу до квартири.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Саме на позивача покладено обов`язок довести факт дійсного порушення її прав, яке, на думку цієї особи, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном.

Однак, ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що саме відповідачка, яка у вказаній квартирі не проживає більше десяти років, здійснила заміну ключів у спірній квартирі, чинила їй перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням. Отже, заперечення ОСОБА_3 про те, що нею жодних перешкод у користуванні квартирою не чиняться, ніякими об`єктивними доказами не спростовано.

Судом першої інстанції зазначено, що позивачка не бажає залучити до участі в справі іншого співвласника квартири чи особу, яка в ній проживає, що з урахуванням принципу диспозитивності є правом позивача.

Апеляційний суд констатує, що дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 375 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 381- 383, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 21 лютого 2024 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий: В.А. Девляшевський

Судді: Є.Є. Мальцева

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року.