Провадження № 22-ц/801/1792/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 рокуСправа № 127/13255/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 01 липня 2024 року у м. Вінниці суддею цього суду ОСОБА_3 , дата складання його повного тексту невідома,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що 15 травня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вендор-Фінанс» (далі - ТОВ «Вендор-Фінанс») та ОСОБА_2 укладено договір про надання фінансового кредиту № ВН23-00760, за умовами якого ТОВ «Вендор-Фінанс» надало ОСОБА_2 кредит у розмірі 1 000 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 5,448 % за кожні 7 днів.

ТОВ «Вендор-Фінанс» свої зобов`язання за укладеним договором виконало в повній мірі. Відповідач, в свою чергу, зобов`язання за кредитним договором виконував не належним чином, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість перед позичальником.

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредит готівкою» (далі - ТОВ «Кредит готівкою») укладено договір факторингу № 1-09Ф, відповідно до умов якого право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс», перейшло до ТОВ «Кредит готівкою».

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит Готівкою» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» (далі - ТОВ «ФК «Гефест») було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги №12122023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Гефест» набуло право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс».

13 грудня 2023 року між ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги №13122023/1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 набув право вимоги за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс».

Посилавшись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, яка станом на 01 квітня 2024 року становить 29 390,94 грн, з яких: 2 075,44 грн. заборгованість по тілу кредиту, 26 865,50 грн. проценти за період з 15 травня 2019 року по 01 квітня 2024 року та 450 грн. штраф за порушення умов договору.

13 липня 2024 року заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилається на незаконність рішення та на те, що воно ухвалене із порушенням норм чинного законодавства, просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що 15 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс» було укладено договір про надання фінансового кредиту №ВН23-00760, відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано кредитні кошти в сумі 3 000 грн., строком на 15 періодів по 7 днів, а саме з 15 травня 2019 року по 28 серпня 2019 року зі сплатою відсотків у розмірі 5,448% від суми наданого кредиту за кожні 7 днів (а. с. 3).

Факт отримання позичальником кредитних коштів у розмірі 3 000 грн. підтверджується копією видаткового касового ордеру від 15 травня 2019 року (а. с. 8).

05 вересня 2022 року між ТОВ «Вендор-Фінанс» та ТОВ «Кредит Готівкою» було укладено договір факторингу №1-09Ф, відповідно до якого ТОВ «Вендор-Фінанс» відступило ТОВ «Кредит Готівкою» право вимоги за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах прав вимоги, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс» (а. с.12-15).

12 грудня 2023 року між ТОВ «Кредит Готівкою» та ТОВ «ФК «Гефест» укладено договір про відступлення прав вимоги №12122023, відповідно до якого ТОВ «Кредит Готівкою» відступило ТОВ «ФК «Гефест» право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс» (а.с.19-20).

13 грудня 2023 року ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 підписали договір про відступлення права вимоги №13122023/1, за умовами якого ТОВ «ФК «Гефест» відступило ОСОБА_1 право вимоги до боржників за кредитними договорами, в тому числі і за договором про надання фінансового кредиту №ВН23-00760 від 15 травня 2019 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Вендор-Фінанс» (а. с. 23-24).

Згідно з витягом із додатку №1 до договору відступлення прав вимоги №13122023/1 від 13 грудня 2023 року, що укладений між ТОВ «ФК «Гефест» та ОСОБА_1 , сума заборгованості за вище вказаним договором кредиту становить 29 390,94 грн. (а.с.25).

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору.

Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом, наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому слід ураховувати, що у зв`язку з заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року указано, що фінансова установа це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг.

З наведених норм права слідує, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), підстав для відступу від якого Велика Палата Верховного Суду не вбачала і в постанові від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 відступила від означеного загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), лише конкретизувавши цей висновок так, що: «відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації».

Отже якщо попередній кредитор (банк) не перебуває у процедурі ліквідації, фізична особа не може бути стороною договору про переуступку права вимоги за кредитним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції зазначивши, що у даній відбулася заміна кредитодавця (ТОВ «Гефест»), який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу ( ОСОБА_1 ), який не наділений правом надавати фінансові послуги, оскільки такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ, а відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, що оформлено договором від 13 грудня 2023 року №13122023/1, суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, зазначивши при цьому, що позов подано особою, яка у цій справі не набула права вимоги за пред`явленим позовом.

Разом з тим, доказів того, що попередній кредитор ТОВ «ФК «Гефест» був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації матеріали справи не містять та судом таких обставин не встановлено.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 12 квітня 2022 року у справі № 214/932/16 та від 03 травня 2022 року у справі № 213/1198/15-ц.

У апеляційній скарзі скаржник хоча і посилається на незаконність оскаржуваного рішення та на те, що воно ухвалене із порушенням норм чинного законодавства, однак у чому конкретно це полягає він не зазначає, а лише цитує зміст позовної заяви, тому такі посилання скаржника є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням вимог зазначеної норми закону підстави для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 13 липня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. М. Шемета

О. С. Панасюк