Справа № 333/5921/23
Провадження № 2/333/426/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого-судді Кулик В.Б., за участю секретаря судового засідання Пантюх Ю.О., представника позивача адвоката Кузьмінова Д.В., представника відповідача адвоката Конюшенко М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лелікова Сергія Олеговича до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, та зустрічний позов ОСОБА_2 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

19.07.2023 року ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лелікова С.О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Предметом поділу є житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельна ділянка.

ОСОБА_1 просить суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказує, що 21.07.2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.06.2023 року, повторно виданим Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Станом на 19.07.2023 року (день подачі позову до суду) шлюб між сторонами не розірвано, однак фактично шлюбні відносини припинені, спільне господарство сторони не ведуть, проживають окремо. 30.08.2011 року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі- продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит, на ім`я ОСОБА_2 придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» як кредитором та ОСОБА_2 як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 300 000,00 грн. зі сплатою 16,00% річних строком до 30.08.2026 року. Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Кредит за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора. Вартість зазначеного спільного сумісного майна подружжя, яке набуто під час шлюбу, становить 343 343,00 грн. Позивач зазначає, що житловий будинок та земельна ділянка, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 підлягають поділу між подружжям шляхом визначення ідеальних часток кожному із подружжя, а саме по частці кожному.

Ухвалою судді від 20.07.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

19.10.2023 року представник відповідача адвокат Конюшенко М.А. через систему «Електронний суд» подала до суду зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

За зустрічним позовом ОСОБА_2 просить суд: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці кадастровий номер :03:016:0036, за адресою: АДРЕСА_1 , власністю ОСОБА_2 зі стягненням з нього на користь другого співласника ОСОБА_1 грошової компенсації за її частку у спільному майні; визнати спільним боргом колишнього подружжя позичені кошти за кредитним договором 2826-001/11Р 30.08.2011 року укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс Банк», ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у порядку зворотної вимоги (регресу) боргового зобов`язання за договором позики у сумі 300 000,00 грн. та 16% річних, тобто із 348 000,00 грн. 174 000,00 грн.; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений останнім судовий збір у сумі 2 870,00 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 40 000,00 грн.

Вимоги зустрічного позову. Шлюб між подружжям зареєстровано 21.07.2011 року. 30.08.2011 року ОСОБА_2 був укладений кредитний договір 2826-001/11Р та іпотечний договір № 2826-001/11р від 30.08.2011 року із ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та взято в інтересах сім`ї суму кредиту для придбання будинку в розмірі 300 000,00 грн. під 16% річних. Згідно із договором поруки № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, ОСОБА_1 виступила поручителем та зобов`язалася нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань ОСОБА_2 . Після укладення кредитного договору, сторони придбали відповідно до договору купівлі-продажу житловий будинок загальною площею 92,7 кв.м, який розташований на земельній ділянці, кадастровий номер :03:016:0036, за адресою: АДРЕСА_1 . Після придбання спірного будинку подружжя ОСОБА_3 постійно там проживало, як сім`я та вело спільне господарство. Однак, оскільки на вказаний будинок були накладені обтяження в тому числі іпотекою в даному будинку зареєстрований лише відповідач, як позичальник кредитних коштів. Позивач ОСОБА_1 у даному будинку та їх спільна донька зареєстровані не були. Так, будинок та земельна ділянка, які є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, придбана за кошти, отримані в позику за кредитним договором та договором іпотеки від 30.08.2011 року, укладеними між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Правекс Банк» і ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». Таким чином, кошти на придбання будинку є сумісними коштами подружжя та надавалися сумісно позивачем та відповідачем для придбання житла для потреб їх родини. При цьому всі кошти родини перебували у ОСОБА_2 , оскільки всі фінансові питання родини вирішувались ним і ОСОБА_1 відношення до управління фінансами не мала. ОСОБА_2 повністю виконано умови кредитного договору та сплачено кредитору суму взятого кредиту разом із відсотками, тобто 348 000,00 грн. (300 000 + 16% річних). Відповідно до довідки ТОВ «ФК» Довіра та Гарантія» станом на 02.08.2022 року ОСОБА_2 повною мірою виконав зобов`язання за кредитним договором. Оскільки, кошти, отримані позивачем ОСОБА_2 за договором позики, використані в інтересах сім`ї, при цьому погашення даного боргу було здійснено одноосібно ним, тому у сторін виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. За кошти отримані в кредит ОСОБА_2 придбав нерухомість, яка є в сумісній власності подружжя, і яка при розподілі майна подружжя, може бути залишена судом в їх частковій власності з визначенням за кожним із них право на частину будинку без реального її поділу. З початком військової агресії російської федерації та оголошенням військового стану в Україні позивач, разом із спільною донькою подружжя ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та донькою від першого шлюбу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виїхали за межі України до Французької Республіки. Наразі ОСОБА_1 також разом із дітьми перебуває за кордоном, а саме у Французькій Республіці (Франції). Останні розмови, які із нею вів відповідач, зводилися до сплати ОСОБА_2 позивачу коштів за її частину у спірному будинку. Власником даного спірного майна є відповідач ОСОБА_2 , який не має наміру продавати будинок, але згоден компенсувати позивачу вартість її частини будинку в грошовому еквіваленті та вразі згоди протягом 3 робочих днів внесе необхідну суму на депозитний рахунок суду. З початку 2022 року позивач в спірному будинку не проживала, жодних комунальних платежів не здійснювала. Наразі відповідачем сплачено більше ніж 25 000,00 грн. за комунальні послуги. Оскільки позивач у спірному будинку не проживає, майном не користується, повертатися на територію України для постійного проживання не планує, а будинок має один вхід, одну кухню і санвузол, користування спірним будинком спільно із позивачем буде суперечити інтересам і моральним принципам відповідача, тому останній вважає будинок і земельну ділянку неподільною річчю та бажає компенсувати позивачу вартість її частини у спірному майні відповідно до «Звіту про незалежну оцінку ринкової вартості нерухомості» від 24.06.2023 року, яка була надана позивачем під час подання позову.

21.12.2023 року до суду від представника позивача за первісним позовом надійшов відзив на зустрічний позов. Його зміст полягає у наступному.

Позивач у зустрічному позові визнає набуття житлового будинку і земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у спільну сумісну власність подружжя зв`язку з чим просить припинити спільну сумісну власність на це майно з виплатою дружині половини вартості цього майна. При цьому, позивач звертає увагу суду на те, що набуття будинку і земельної ділянка власність здійснено за рахунок отримання кредиту у ПАТ КБ «Правекс-Банк». Зазначає, що повернення кредиту здійснено ним особисто, у зв`язку з чим вважає, що дружина повинна повернути йому половину цих коштів. В обґрунтування своєї позиції посилається на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 02.04.2020 року у справі № 638/17330/16. Відповідач за зустрічним позовом не визнає зазначені обставини з огляду на таке. Відповідач заперечує факт повернення кредиту особисто позивачем. Зазначені обставини не доведені жодним доказом. Повернення кредиту здійснено за грошові кошти подружжя, у зв`язку з чим у жодного з них відсутній обов`язок одного перед іншим, про що помилково стверджує позивач. По-друге, посилання позивача на постанову Верховного Суду від 02.04.2020 року по справі № 638/17330/16 є безпідставним, оскільки зазначена справа не є тотожною і зокрема у наведеній справі зобов`язання з повернення позики були виконані колишнім з подружжя після розірвання шлюбу, у зв`язку з чим у іншого з подружжя виникло зобов`язання повернення половини позики, повернутої після розірвання шлюбу. У зв`язку з тим, що отримання і повернення кредиту відбувалось у період шлюбу та спільного проживання сторін, то виконані за рахунок спільних грошових коштів подружжя боргові зобов`язання поділу не підлягають. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості. Таким чином, з огляду на викладене, підстави для стягнення з ОСОБА_1 половини суми кредиту відсутні, у зв`язку з чим у цій частині позов задоволенню не підлягає. Вимога про проділ майна в натурі ні первісним, ні зустрічним позовом не заявлені висновок експерта з цього питання матеріали справи не містять, а тому доводи позивача про неможливість поділу майна в натурі не стосуються предмету доказування, у зв`язку з чим і заслуговують на увагу. Відповідач заперечує проти поділу майна шляхом виплати їй компенсації вартості частки, а тому вимоги зустрічного позову про залишення житлового будинку в особистій приватній власності позивача з виплатою ним половини вартості цього майна відповідача задоволена бути не може. При цьому, поділ слід провести згідно вимоги первісного позову шляхом визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку по частки за кожним подружжя.

11.03.2024 року ухвалою судді зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду, та об`єднано в одне провадження із первісною позовною заявою.

Ухвалою суду від 10.04.2024 року закрито підготовче провадження та призначено об`єднану справу за цивільними позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом адвокат Кузьмінов Д.В. позов підтримав, просив його задовольнити, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, а у зустрічному позові просив відмовити з підстав, зазначених у відзиві на зустрічну позовну заяву.

Представник відповідача та одночасно позивача за зустрічним позовом адвокат Конюшенко М.А. проти первісного позову заперечувала, зазначила, що у справі достатньо підстав для задоволення зустрічного позову.

З`ясувавши позиції сторін, заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає про наступне.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Судом встановлено, що сторони 21.07.2011 року уклали шлюб, який зареєстрований Октябрським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис № 146, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 27.06.2023 року, повторно виданим Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (а.с. 6).

Доказів розірвання шлюбу до суду не надано.

30.08.2011 року під час перебування у шлюбі відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Морозовою В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 2437, сторони за сумісні кошти, які отримані в кредит, на ім`я ОСОБА_2 придбали житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

Зазначений житловий будинок та земельна ділянка були придбані у кредит відповідно до умов кредитного договору № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Правекс-Банк» як кредитором та ОСОБА_2 як позичальником, згідно з яким банком позичальнику надано кредит у розмірі 300 000,00 грн. зі сплатою 16,00 відсотків річних строком до 30.08.2026 року (а.с. 12-15).

Повернення зазначеного кредиту забезпечено іпотекою придбаного за рахунок кредиту майна, зокрема, житловим будинком, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельною ділянкою, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 16-18).

30.08.2011 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір поруки № 2826-001/11Р, за яким ОСОБА_1 виступила поручителем за виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором та взяла на себе обов`язок у випадку невиконання або неналежного виконання зобов`язань позичальником виконати за нього усі зобов`язання за кредитним договором.

Кредит за зазначеним кредитним договором виплачено у повному обсязі, що підтверджується листом кредитора, про що свідчить відповідь директора ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» від 10.07.2023 року (а.с. 11).

У приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Морозової В.М. 30.08.2011 року ОСОБА_1 було написано заяву, в якій остання дала згоду за купівлю її чоловіком, за спільні кошти, житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , які стануть їх сумісною власністю. Також надала згоду на передачу даного майна в іпотеку, зазначила, що правочини вчинені в інтересах їх сім`ї (а.с. 19).

До суду ОСОБА_2 надано квитанції від 17.03.2017 року, 29.08.2013 року, 14.04.2017 року, 20.06.2022 року, 04.01.2013 року, 28.10.2013 року, від 02.12.2016 року про внесення ним коштів на рахунок ПАТ КБ «Правекс-Банк», призначення платежів поповнення рахунку для погашення заборгованості згідно з кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року, укладеного з ОСОБА_2

31.05.2017 року між ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги в тому числі і за кредитним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року та іпотечним договором № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року.

02.08.2022 року директор ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» видав ОСОБА_2 довідку № ДГ02/08/2022/1 про відсутність станом на 02.08.2022 року заборгованості за кредитним договором.

30.08.2011 року житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельна ділянка, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , були зареєстровані за відповідачем по первісному позову (а.с. 7).

З копії паспорту ОСОБА_2 вбачається, що останній з 07.08.2019 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст. 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/1 5-ц, від 05.04.2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 22.02.2021 року у справі № 264/2232/19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Згідно з вимогами статей 12, 13, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Статтею 89 ЦПК України на суд покладено обов`язок оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Частинами першою, другою ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено статтями 370, 372 ЦК України,співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна,що є у спільній сумісній власності,крім випадків,установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається,що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Крім цього,майно,що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними,крім випадків,установлених законом. Уразі поділу майна,що є у спільній сумісній власності,вважається,що частки співвласників управі спільної сумісної власності є рівними,якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин,які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Отже, розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 711/2302/18, викладений загальний правовий висновок про те, що ст. ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як встановлено судом, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.2011 року, шлюб не розірвано.

Перебуваючи у шлюбі 30.08.2011 року ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 2826-001/11Р та Іпотечний договір № 2826-001/11Р від 30.08.2011 року із ПАТ КБ «Правекс Банк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та взято в інтересах сім`ї суму кредиту для придбання будинку в розмірі 300 000,00 грн. під 16% річних.

Також у період шлюбу, ОСОБА_2 зі згоди позивача ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, за яким було надано кредит в сумі 300 000,00 грн. на придбання майнових прав на житловий будинок та земельну ділянку.

В подальшому, ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, поручителем за яким виступила ОСОБА_1 та зареєстровано право власності на спірний будинок.

В ході розгляду справи сторони не заперечували обставин щодо отримання кредиту на суму 300 000,00 грн., однак відповідач ОСОБА_2 вважає, що кошти вносились ним і є його особистими коштами.

Таким чином, фактично спірний будинок та земельна ділянки були набуті сторонами у період шлюбу за кредитні кошти в сумі 300 000,00 грн., та враховуючи, що виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, суд вважає, що спірний будинок та земельна ділянка булі придбані за спільні кошти подружжя.

При цьому підстав стверджувати, що кошти, внесені ОСОБА_2 на погашення кредиту є особистою власністю одного з подружжя, судом не встановлено, жодних договорів між ОСОБА_2 та іншими особами не укладалось. Інші докази також суду не надані.

Норми ст. 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Водночас, тягар доказування цих обставин, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

В цій справі доводи відповідача ОСОБА_2 не спростовують презумцію виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу та рівності часток подружжя при поділі майна.

Виходячи зі змісту статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19).

Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами ст. 544 ЦК України.

Так, відповідно до ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці.

Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07.09.2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06.06.2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18).

Встановивши, що кошти за укладеним під час шлюбу договором кредиту сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання будинку, та взявши до уваги те, що заборгованість за кредитним договором під час перебування сторін у шлюбі погашалася щомісячно, доказів сплати на користь банку позичальником ОСОБА_2 виключно особистих коштів у період перебування сторін у шлюбі не надано, суд дійшов висновку про неможливість стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 половини суми коштів, сплачених останнім за кредитним договором.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 26.05.2022 року у справі № 362/3705/20.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

У своєму позові ОСОБА_2 посилається на те, що спільною сумісною власністю подружжя є житловий будинок і земельна ділянка, просив визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зі стягненням з нього на користь другого співвласника ОСОБА_1 грошової компенсації за її частку у спільному майні.

Водночас, слід вказати, що відповідно до ст. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Позивачем ОСОБА_1 згоди на отримання такої компенсації надано не було, підстав для припинення права позивача на частку у спільному майні, визначених ст. 365 ЦК України судом не встановлено, та враховуючи презумцію виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно, якої відповідачем спростовано не було, суд вважає, що за позивачем ОСОБА_1 слід визнати право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

А тому, з урахуванням наданих суду сторонами по справі доказів, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити за недоведеністю.

Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, зокрема, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Позивачем не було заявлено вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а вимоги позивача за зустрічним позов розгляду не підлягають у зв`язку з відмовою у задоволенні цих вимог.

У зв`язку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 на її користь підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 1 716 грн. 73 коп.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 137, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Первісний позов ОСОБА_1 в особі представника адвоката Лелікова Сергія Олеговича до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку, загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 47,5 кв.м., та земельну ділянку, кадастровий номер :03:016:0036, площею 487 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1 716 (одна тисяча сімсот шістнадцять) грн. 73 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в особі представника адвоката Конюшенко Марії Анатоліївни до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя В.Б. Кулик