КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/5943/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/5758/22

23 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Таран Н.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про зобов`язання прийняти на вакантну посаду,-

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовомдо Національної академії образотворчого мистецтва і архітектурипро зобов`язання прийняти на вакантну посаду.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона працювала у Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури з 2001 року, а за п?ять років до пенсії роботодавцем були зняті всі надбавки і доплатидо її заробітної плати, тричі незаконно вона була звільнена з роботи, з поновленням на роботі Деснянським районним судом м. Києва.

27 жовтня 2021 року її звільнено з посади провідного інженера з охорони праці.

На підставі рішення Деснянського районного суду м. Києвавід 02 лютого 2022 року (справа № 754/15501/21) її поновлено на посаді старшого майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ за сумісництвом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури.

Зазначала, що вона мати-одиначка, усиновила дитину, працюючи на 0,5 посадового окладу, отримувала 2 500,00 грн вдвох з дитиною, тому 07 лютого 2022 року вона на ім`я ректора ОСОБА_3 написала заяву і просила прийняти її на вакантну посаду старшого майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів, щоб отримувати хоча б мінімальну зарплату.

Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» ректор не надав їй відповіді на вказану заяву.

18 березня 2022 року вона на електрону адресу відповідача надіслала повторну заяву про прийняття її на вакантну посаду і для того, щоб у ректора ОСОБА_3 не було можливості повідомити, що її посада скорочена, вона написала заяву на вакантну посаду старшого інспектора відділу кадрів.

Ні відповіді, ні пояснень чому їй не надали вакантну посаду, вона від роботодавця не отримала. При цьому, з квітня 2022 року роботодавець почав виплачувати їй 1 900,00 грн, а на посаду, на яку вона написала заяву, був прийнятий інший громадянин.

27 травня 2022 року вона втретє написала заяву про прийняття її на вакантну посаду старшого інспектора відділу кадрів, але відповіді не отримала, хоча у відділі кадрів знову з`явився працівник бухгалтерії, якому надали 0,5 посадового окладу.

В обох випадках на вакантні посади, на які вона претендувала, були прийняті працівники, які не працювали до того у відповідача, хоча, відповідно статті 145 КЗпП України, працівники які сумлінно і тривалий час працюють на підприємстві надаються в першу чергу переваги і пільги при просуванні на роботі.

21 липня 2022 року вона особисто приїхала до ректоращоб отриматирезолюцію на поданій заяві. В той же день від головного інженера ОСОБА_4 вона дізналася, що посада з якої її звільнено - провідного інженера з охорони праці досі вакантна.

Оскільки роботу вона знала, має вищу юридичну освіту, тому 27 липня 2022 року вона особисто звернулась до ректора і попросила прийняти її на вакантну посаду провідного інженера з охорони праці, яку вона займала до звільнення. Поштою і на електронну адресу відповідача вона надіслала заяву про прийняття її на вакантну посаду провідного інженера з охорони праці. В усній бесіді ректор Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури сказав їй, що вона не отримає жодної вакантної посади в установі.

В той же день вона написала заяву в прокуратуру, в якій зазначила про те, що необгрунтована та безпідставна відмова у прийнятті працівника на вакантну посаду з особистих мотивів це грубе порушення ст. 22 КЗпП України і тягне за собою кримінальну відповідальність.

Позивач, посилаючись на норму статті 4 Закону України «Про запобігання корупції» та положення статті 23 КЗпП України, вважала відмову у прийнятті її на вакантну посаду незаконною. Така відмова не стосувалась її ділових якостей, а зводилась до помсти з особистих мотивів.

З урахуванням вищевикладеного, уточнивши позовні вимоги на підставі заяви від 14 листопада 2022 року, позивач ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ректора Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури ОСОБА_5 прийняти її на посаду провідного інженера з охорони праці(яка на момент звернення до суду була вакантна).

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про зобов`язання прийняти на вакантну посаду залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, прийнято з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не визначився і не застосував необхідний закон до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції не застосована норма статті 23 КЗпП України, на яку вона посилалась в обгрунтування позовних вимог, а зроблено посилання на статтю 145 КЗпП України.

Безпідставно суд першої інстанції відхилив її клопотання про витребування доказів, що призвело до хибного висновку про те, що правових доказів, які б свідчили про недотримання відповідачем норм трудового права при відмові у прийнятті її на вакантну посаду та які б давали суду правові підстави для висновку про порушення її трудових прав, не надано і судом таких доказів не здобуто.

Вважає, що замість об?єктивного з?ясування обставин справи, суд першої інстанції у рішенні послався на події 4-річної давнини про винесення їй догани, яка рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року скасована.

Про упередженість суду першої інстанції, на думку позивача, свідчить і ухвала про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи про її звільнення. При цьому, на переконання позивача, жодного зв?язку з її поновленням на посаді і прийомом на ваканту посаду не існувало, однак, суд першої інстанції зупинив провадження у даній справі за клопотанням сторони відповідача.

Звертає увагу на те, що вакантна посада була у відповідача не тільки на момент її звільнення, а і весь період розгляду справи. Вона надала суду підтверджуючі документи, які підтверджують відповідність її кандидатури вимогам вакатної посади провідного інженера з охорони праці.

В частині порушення судом першої інстанції норм процесуального права зазначає, що суд першої інстанції, призначивши справу до розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін, розглянув справу через 7 місяців замість визначених ЦПК 60 днів.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури в особі ректора ОСОБА_3 просить закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року.

Зазначає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 є обґрунтованим та ухваленевідповідно до норм чинного законодавства України, що свідчить про його законність.

Звертає увагу на те, що позивачка обґрунтовувала позовні вимоги саме ст. 145 КЗпП України (а.с. 3), і не просила застосовувати в спірних правовідносинах ст. 23 КЗпП України.

З приводу посилання позивача на те, що справа розглядась 7 місяців замість 60 днів, зазначає, що судові засідання у суді першої інстанції переносилися з причин, які не залежать ні від сторін у справі, ні від суду, зокрема, внаслідок відсутності електроенергії в суді (а.с. 83), також позивачем не взято до уваги той факт, що провадження у справі зупинялося.

Позивач ОСОБА_1 не оскаржувала в установленому цивільним процесуальним законодавством порядку ухвалу суду від 03 березня 2023 року про зупинення провадженняу справі, а тому обґрунтування апеляційної скарги доводами про незаконне зупинення вказаного судового провадження є абсолютно безпідставними.

Відповідач акцентує увагу суду на те, що неодноразове висловлювання позивачки у доводах апеляційної скарги щодо «злочинної змови судді ОСОБА_6 з відповідачами» є очевидним зловживанням процесуальними правами. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 127/11940/21.

Щодо підстав закриття апеляційного провадження вказує на те, що апеляційна скарга подана позивачкою з пропуском, визначеного ст. 354 ЦПК України, строку на апеляційне оскарження та поза межами тридцяти днів з моменту отримання копії оскаржуваного рішення суду апелянтом.

Крім того, на усунення недоліків апеляційної скарги ОСОБА_1 23 січня 2024 року було подано заяву-клопотання в електронному вигляді на електронну адресу суду (а.с 198) не підписану її електронним цифровим підписом. Отже, заявниця подала заяву-клопотання в неналежний та неправомірний спосіб, порушуючи також вимоги ч. 2 статті 183 ЦПК України.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник відповідача Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури Андріїв Святослав Ярославович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала у Національній академії образотворчого мистецтва і архітектури з 2001 по 2018 рік.

Відповідно до наказу в.о. ректора Ковальчука О.В. від 29.03.2021 року № 51-ос «Про переведення та прийняття на роботу» позивачка працювала за основним місцем роботи на посаді провідного інженера з охорони праці АГЧ, за сумісництвом, на посаді майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ.

Наказом ректора Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 18.08.2021 року № 113-ос ОСОБА_1 звільнено 19.08.2021 року з посади старшого майстра з експлуатації.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 02.02.2022 (справа № 754/15501/21) позивачку було поновлено на посаді старшого майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів АГЧ за сумісництвом.

Наказом відповідача від 27.10.2021року № 266-ос провідного інженера з охорони праці ОСОБА_1 звільнено з роботи за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме, відсутність на роботі: 01.10.2021 року, з 04.10.2021 року по 08.10.2021 рокуц , 21.10.2021 року.

Позивачка оскаржувала законність свого звільнення з посади провідного інженера з охорони праці у Деснянському районному суді м. Києва (справа № 754/18473/21).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 позивачці відмовлено в задоволенні позовних вимог. Постановою Київського апеляційного суду від 04.05.2023 року вказане рішення суду залишено без змін.

07.02.2022 року на ім`я ректора Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури ОСОБА_3 . ОСОБА_1 написала заяву і просила прийняти її на вакантну посаду старшого майстра з експлуатації устаткування газових об`єктів.

18.03.2022 року на електрону адресу відповідача надіслала повторну заяву про прийняття її на вакантну посаду.

30.07.2022 року Національна академія образотворчого мистецтва і архітектури на імя ОСОБА_1 сформувала листа № 321-31 про відмову у прийнятті на вакантну посаду провідного інженера з охорони праці у зв?язку з тим, що за час роботи на вказаній посаді позивачка зарекомендувала себе як працівник схильний до порушення тудової дисципліни, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року у справі № 754/18473/21.

Судом також встановлено, що на підставі наказу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 01.08.2022 року № 190-ос на посаду провідного інженера з охорони праці прийнято ОСОБА_8 на період з 08.08.2022 року по 30.09.2022 року.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 30.09.2022 року № 414-ос продовжено ОСОБА_8 строк дії трудового договору з 01.10.2022 року по 31.12.2023 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури про зобов`язання прийняти її на вакантну посаду, суд першої інстанції вказав, що будь-яких правових доказів, які б свідчили про недотримання відповідачем вищевказаних норм трудового права при відмові у прийнятті позивачки на вакантну посаду та які б давали суду правові підстави для висновку про порушення трудових прав позивачки, сторона позивача суду не надала і судом таких доказів не здобуто.

Відповідано до вимог ст. 145 КЗпП України, працівникам, які успішно й сумлінно виконують свої трудові обов`язки, надаються в першу чергу переваги та пільги в галузі соціально-культурного і житлово-побутового обслуговування (путівки до санаторіїв та будинків відпочинку, поліпшення житлових умов і т. ін.). Таким працівникам надається також перевага при просуванні по роботі.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про прийняття її на вакантну посаду, яка стала вакантною через звільнення самої позивачки з даної посади у зв?язку з прогулами, що спростовує твердження позивачки про надання переваги при прийняті на роботу іншим особам через особисті мотиви.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року відповідає.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності тощо.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини другої статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України передбачає, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу.

Стаття 22 КЗпП України передбачає наявність двох окремих складів правопорушень трудового законодавства при відмові у прийнятті на роботу, а саме: необґрунтована відмова у прийнятті на роботу і відмова у прийнятті на роботу за ознаками дискримінації особи у випадках, як прямо передбачених частиною другою статті 22 КЗпП України, так і в інших нормах трудового права (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року в справі № 349/81/18 (провадження № 61-43402св18).

Орієнтовний перелік осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до законодавства зобов`язаний укласти трудовий договір, визначено в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992, де до числа осіб віднесено інвалідів і неповнолітніх, направлених на роботу за рахунок броні; осіб, які були звільнені в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулись після закінчення цієї роботи чи служби.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).

Відповідно до ст. 145 КЗпП України, працівникам, які успішно й сумлінно виконують свої трудові обов`язки, надаються в першу чергу переваги та пільги в галузі соціально-культурного і житлово-побутового обслуговування (путівки до санаторіїв та будинків відпочинку, поліпшення житлових умов і т. ін.). Таким працівникам надається також перевага при просуванні по роботі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції вірно встановив, що не спростовано матеріалами справи та позивачкою, що ОСОБА_2 не належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний був укласти трудовий договір.

Позивачкою не надано ні роботодавцю при зверненні з заявою про прийняття на посаду, ні суду під час розгляду справи доказів того, що вона належить до кола осіб, з якими відповідач зобов`язаний укласти трудовий договір, зокрема, що вона має статус особи з інвалідністю, на яку поширюються гарантії статей 17, 18, 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» щодо забезпечення працевлаштування відповідно до нормативу робочих місць по вказаній категорії громадян; або є особою, запрошеною на роботу в порядку переведення з іншого підприємства за погодженням між керівниками підприємств (ст. 24 КЗпП України); або віднесена до категорії молодих спеціалістів, направлених в установленому законом порядку на роботу до коледжу (ст. 197 КЗпП України); або віднесена до категорії працівників, звільнених на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, яким за ч. 1 ст. 42-1 КЗпП України надано право поворотного прийняття на роботу; або є особою яка була звільнена в зв`язку з направленням на роботу за кордон, призовом на строкову чи альтернативну військову службу і повернулась після закінчення цієї роботи чи служби.

Також позивачкою не доведено, що її віднесено до категорії осіб, визначених в ст. 14 Закону України «Про зайнятість населення», а саме-до осіб які потребують соціального захисту і не здатних конкурувати на ринку праці, та мають додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню, а саме: позивач не має дітей до 3 років і не має статусу одинокої матері за наявності дитини віком до 14 років або дитини з інвалідністю (ст. 184 КЗпП); позивач не є особою, що звільнена після відбуття покарання або примусового лікування; також позивач не є учасником бойових дій (п. 19-21 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, наказом відповідача від 27.10.2021 року № 266-ос ОСОБА_1 було звільнено з посадипровідного інженера з охорони праці за прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, а саме, відсутність на роботі: 01.10.2021 року, з 04.10.2021 року по 08.10.2021 року , 21.10.2021 року.

Законність звільнення позивачки за прогули без поважних причин, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України, підтверджено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.05.2023 року у справі у справі № 754/18473/21.

Водночас, колегія суддів наголошує, що укладення трудового договору, як і будь-якої іншої двосторонньої угоди, потребує згоди не тільки працівника, а й власника або уповноваженого ним органу. Зазначеним забезпечується оптимальне узгодження інтересів роботодавця і особи, яка бажає укласти трудовий договір, інакше роботодавець буде позбавлений можливості у повному обсязі виконувати свої функціональні обов`язки щодо підбору та розміщення кадрів і нести відповідальність за той обсяг роботи, за який він відповідає за законом. Отже, укладення трудового договору із позивачкою потребує не тільки ініціативи, згоди та бажання самого працівника, але й згоди роботодавця із урахуванням його потреб та волі.

Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у поставах від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц, від 19 травня 2020 року усправі №607/16424/18.

Таким чином, роботодавець при вирішенні питання щодо прийняття на роботу ОСОБА_1 скористався своїм правом не укладати трудовий договір з позивачкою, письмово обґрунтувавши своє рішення у листі від 30.07.2022 року № 321-31 вказавши, що відмова у прийнятті на вакнтну посаду провідного інженера з охорони праці пов?язана з тим, що за час роботи на вказаній посаді позивачка зарекомендувала себе, як працівник схильний до порушення тудової дисципліни, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року у справі № 754/18473/21.

Відтак, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір у даній справі, суд першої інстанції, належним чином дослідивши та надавши оцінку поданим сторонами доказам, дійшов правильного висновку про те, що рішення про відмову у прийнятті на роботу позивачки ОСОБА_1 прийнято відповідачем в межах компетенції та відповідно до положень трудового законодавства, у зв`язку з чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

Перелік обов`язку роботодавця укласти трудовий договір з працівником за правилами КЗпП України є вичерпним і такого обов`язку відповідач не порушував.

Доводи позивачки ОСОБА_1 про те, що відмова відповідача у прийнятті її на вакантну посаду інженера з охорони праці грунтувалась на особистих мотивах та є дискримінаційною, належними та допустимими доказами не підтверджені, а тому є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при вирішенні вказаного спору не застосована норма статті 23 КЗпП України, на яку вона посилалась в обгрунтування позовних вимог, а зроблено посилання на статтю 145 КЗпП України, не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки жодна із вказаних статтей не зобов?язує роботодавця на прийняття рішення щодо першочергового укладення трудового договору з позивачкою про прийняття її на вакантну посаду, яка стала вакантною через звільнення самої позивачки з даної посади у зв?язку з прогулами.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що посада провідного інженера з охорони праці була вакантною не тільки на момент її звільнення, а і весь період розгляду справи, з огляду на наступне.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що на підставі наказу Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 01.08.2022 року № 190 - ос на посаду провідного інженера з охорони праці прийнято ОСОБА_8 на період з 08.08.2022 року по 30.09.2022 року.

Наказом Національної академії образотворчого мистецтва і архітектури від 30.09.2022 року № 414 - ос продовжено ОСОБА_8 строк дії трудового договору з 01.10.2022 року по 31.12.2023 року .

Колегія суддів також звертає увагу позивача на те, що обставини відповідності ОСОБА_1 за рівнем кваліфікації вимогам, які передбачені для зайняття посади провідного інженера з охорони праці, та наявність цієї посади у штатному розписі відповідача не є підставою для зобов`язання відповідача укласти трудовий договір з позивачем. Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2019 року у справі № 159/2298/16-ц (провадження № 61-5664св18).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у рішенні суду послався на події 4-річної давнини про винесення їй догани, яка рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року скасована, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на те, що в оскаржуваному судовому рішенні судом першої інстанції, відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, наведено фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. Окрім вказаного рішення, суд першої інстанції також покликається і на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.07.2022 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.05.2023 у справі у справі № 754/18473/21, яким встановлено обгрунтованість звільнення відповідачем позивачки із займаної посади у зв?язку із прогулами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно постановив ухвалу про зупинення провадження у справі до вирішення іншої цивільної справи про її звільнення, колегія суддів відхиляє, оскільки ОСОБА_1 не оскаржила в апеляційному порядку, у строки визначені ст. 354 ЦПК України, ухвалу про зупинення провадження у справі від 03 березня 2023 року.

Наразі предметом перегляду апеляційним судом за апеляційною скаргою позивачки є виключно рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року, а відтак, правові підстави для надання правової оцінки ухвалі суду першої інстанції про зупинення провадження у справі від 03 березня 2023 року, яка не оскаржена в апеляційному порядку, у суду апеляційної інстанції відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представникомвідповідача Комунальногопідприємствавиконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» адвокатом Комісаровим Сергієм Петровичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 31 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024.

Головуючий: Судді: