справа № 761/8964/14-ц головуючий у суді І інстанції Савицький О.А.
провадження № 22-ц/824/278/2024 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц позов ОСОБА_2 задоволено частково, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3 % річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір у розмірі - 8 000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн. У задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 відмовлено.

02 квітня 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі за його позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 мотивовано тим, що остання договору позики з ОСОБА_2 не укладала, поручителем за вказаним договором не виступала, у жодні договірні відносини з ОСОБА_2 не вступала.

Рішення суду на час звернення із заявою ОСОБА_1 не виконано. При цьому, у рішенні не було встановлено істотну обставину, зокрема, що борг подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є спільним та має бути поділений між ними, оскільки у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа №757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

23 березня 2020 року заявник дізнався, що при перегляді рішення в цій справі у Київському апеляційному суді та Верховному Суді було встановлено наявність спільних боргових зобов`язань подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Зазначеними судовими рішеннями було поділено майно подружжя порівну, а тому й боргові зобов`язання подружжя, у тому числі, які виникли перед ОСОБА_2 , підлягають поділу. Заявник вважає, що зазначена обставина є істотною, оскільки впливає на можливість стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2006 року солідарно з подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

З врахуванням викладеного, заявник просив суд скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільній справі №761/8964/14-ц й ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 6 250 197,00 грн за договором позики від 20 березня 2006 року.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року заяву про перегляд рішення за нововиявленими обставинами від 02 квітня 2020 року ОСОБА_2 задоволено частково. Скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частках грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000,00 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 13 лютого 2017 року становить 5 442 000,00 грн та 3 % річних від суми боргу за період з 21 березня 2012 року по 13 лютого 2017 року в сумі - 800 187,00 грн та судовий збір у розмірі - 8 000,00 грн, а всього в розмірі - 6 250 197,00 грн, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі - 3 125 098,50 грн та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі - 3 125 098,50 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 травня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 листопада 2020 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції для розгляду заяви про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року у цивільні справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 02 жовтня 2023 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року та постановити нову, якою вимоги заявника задовольнити у повному обсязі.

На переконання апелянта, місцевий суд хибно вважав наведені заявником обставини такими, що не є нововиявленими у розумінні ст. 423 ЦПК України, адже рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року не досліджувалося і не встановлювалося питання спільності боргу подружжя Сиволоб.

У справі №757/33436/14-ц Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року погодився з висновками суду апеляційної інстанції про те, що наявність у подружжя Сиволоб спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку, що надана позивачем позика має бути поділена між подружжям окремо, ОСОБА_1 вважає вказані обставини нововиявленими та, що саме у цій справі можуть бути поділені боргові зобов`язання.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

07 червня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат Лихота Оксана Володимирівна подала відзив, у якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою. Доводи відзиву обґрунтувано висновками Верховного Суду у постанові від 03 травня 2022 року щодо розгляду цієї заяви.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник - адвокат Лихота Оксана Володимирівна заперечили проти задоволення вимог апеляційної скарги з підстав, наведених у відзиві.

У судове засідання апелянт ОСОБА_1 та інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що наведені ОСОБА_2 у заяві обставини щодо перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року є новими обставинами, в розумінні положень ст. 423 ЦПК України, а не нововиявленими обставинами, що також встановлено у постанові Верховного Суду від 03 травня 2022 року, будь-яких інших доводів, які б могли вплинути на скасування судом за нововиявленими обставинами рішення у цій справі заявником не наведено.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала означеним вище вимогам відповідає, виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Отже, перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв`язку з нововиявленими обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» визначено, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Відповідно до пункту 4 вказаної постанови, вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухвалені судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Пунктом 7 вищевказаної постанови передбачено, що обставини, які є підставою для перегляду судового рішення це юридичні факти, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, повинні бути істотними, тобто такими, що могли вплинути на висновки суду при ухваленні судового рішення і були встановлені після набрання ним законної сили.

Процесуальні недоліки розгляду справи (зокрема, неналежне повідомлення заявника про час і місце розгляду справи, неповне встановлення фактичних обставин справи, порушення порядку дослідження доказів) не вважаються нововиявленими обставинами, проте можуть бути підставою для перегляду судового рішення в апеляційному або касаційному порядку.

Неподання стороною або особою, яка бере участь у справі, доказу, про який їй було відомо та який підтверджує відповідні обставини, а також відмова суду у прийнятті доказів не є підставами для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Зазначені висновки викладені Вищим спеціалізованим судом України в ухвалі від 08 червня 2017 року у справі №231/32/2012.

Згідно з практикою ЄСПЛ процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачає, наявність доказу, недоступного раніше, який однак міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні, а також те, що цей доказ є вирішальним (пункти 27-34 рішення «Праведная проти Росії» від 18 листопада 2004 року).

За обставинами справи, 20 березня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останній отримав грошові кошти у розмірі 200 000,00 доларів США, які зобов`язався повернути до 20 березня 2012 року частинами, а саме: 20 000,00 доларів США щорічно, залишок у розмірі 100 000,00 доларів США буде повернутий до 20 березня 2012, що підтверджується наявною у матеріалах справи розпискою (а. с. 6, т. 1).

У розписці зазначено, що завдатком повернення боргу є нежиле приміщення площею 157,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 .

У провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року у справі №757/33436/14-ц, серед іншого, визнано особистою приватною власністю ОСОБА_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване в напівпідземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_3 . Зазначений висновок суду обґрунтований тим, що джерелом набуття квартири та машиномісця є запозичені ОСОБА_1 кошти, які він віддає особисто ОСОБА_2 .

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у справі №757/33436/14-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання спільним сумісним майном квартири АДРЕСА_2 та машиномісця АДРЕСА_4 , визнання за нею права власності на 1/2 частину зазначеного майна та у частині поділу грошових коштів на депозитних рахунках, а також у частині задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання зазначеного майна особистою власністю ОСОБА_1 скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частині квартири АДРЕСА_2 та по 1/2 частині машиномісця № НОМЕР_1 у напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року залишено без змін.

Під час розгляду Київським апеляційним судом справи №757/33436/14-ц було встановлено, що нерухоме майно, зокрема: квартира АДРЕСА_2 та машиномісце № НОМЕР_1 , що розташованеу напівпідземному паркінгу по АДРЕСА_3 були придбані під час шлюбу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , тому вони є спільним сумісним майном подружжя і їх частки є рівними. При цьому, колегія суддів віднеслась критично до висновків суду першої інстанції про те, що зазначене нерухоме майно було придбано особисто ОСОБА_1 на позичені у громадянина ОСОБА_2 кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), та постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна.

Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №757/33436/14-ц погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна.

Судовими рішеннями у цивільній справі №757/33436/14-ц встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 не зазначав про використання позичених коштів за договором позики від 20 березня 2006 року не в інтересах сім`ї. Із вказаних підстав дійсність договору сторонами не оскаржувалась.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, місцевий суд правомірно вважав, що наведені заявником обставини щодо встановлення спільності боргових зобов`язань подружжя Сиволоб в розумінні статті 423 ЦПК України не є нововиявленими обставинами, за яких може бути скасовано судове рішення за правилами Розділу V Глави 3 ЦПК України, а є новими обставинами, які виникли у зв`язку з поділом майна подружжя, про що зазначив Верховний Суд у постанові від 03 травня 2022 року.

Доводи апелянта таких висновків суду не спростовують. Крім того, апеляційний суд враховує, що передаючи заяву ОСОБА_2 на новий розгляд Верховний Суд виходив з неможливості задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_3 і відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд вказаного рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки нормами ЦПК не передбачено права касаційного суду постановляти судове рішення про задоволення заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами і скасування ухваленого судом першої інстанції судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, а зводяться виключно до незгоди апелянта з оскаржуваним судовим рішенням.

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово відзначав Європейський суд з правом людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення ЄСПЛ у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги процесуального права при його постановленні, тому ухвалу суду, відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова