П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Київ

Справа №755/16458/23

Провадження: № 22-ц/824/14615/2024

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Мережко М. В., Нежури В. А.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Грибової Ольги Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 ,

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Гончарук В. П.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона разом зі своїми дітьми та чоловіком проживають та зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . Вказує, що вона є членом сімї наймача та зареєстрована у зазначеній квартирі в установленому законом порядку. ОСОБА_4 та її малолтіня донька - ОСОБА_3 , зареєстровані, але не проживають за вказаною адресою з 2019 року, відтак, вважає, що відповідачі є такими, що втратили право користування цією квартирою, але досі залишаються зареєстрованими, чим перешкоджають їй та її родині вільно користуватися і розпоряджатися площею. Відмічає, що усі витрати по утриманню квартири несе виключно вона зі своїм чоловіком, а відповідачка не бере участі ані у витратах на ремонт квартири, ані в оплаті житлово-комунальних послуг. Особистого майна та речей відповідачів у квартирі немає, що підтверджує втрату їх інтересу до квартири. За викладених обставин, просила суд визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням; усунути перешкоди у користуванні та володінні квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за згаданою адресою.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Усунуто ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні квартирою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зняття ОСОБА_1 та її доньки ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 147,20 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Грибова О. О. в інтересах ОСОБА_1 12 липня 2024 року подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, заочне рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що при розгляді справи, судом першої інстанції не враховано звернення відповідачки до Дніпровської РДА щодо вчинення позивачкою перешкод у користуванні житловим приміщенням, та прохання не вчиняти жодних дій щодо зняття відповідачки з реєстраційного обліку. Також вважає, що судом не врахована неправомірна поведінка члену сім`ї, оскільки позивачка та відповідачка є рідними сестрами, та мешкали разом до моменту вчинення позивачкою перешкод у користуванні житловим приміщенням. Відмічає, що суд в порушення законодавчих вимог, не витребував у органу опіки та піклування письмового висновку щодо розв`язання спору, на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини/батьків, тощо. Окрім того, звертає увагу, що прийнятий судом першої інстанції акт обстеження умов проживання не відповідає встановленій формі складання та підписання.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Шуляк Н. О. в інтересах ОСОБА_2 доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважала необґрунтованими, зазначила, що твердження відповідачки про звернення до районної адміністрації з заявою про чинення позивачкою перешкод є безпідставними, оскільки позивачка не отримувала жодних штрафів або протоколів про притягнення її до відповідальності. Вважає, що оскільки служба у справах дітей Дніпровського району залучена до участі в якості третьої особи, відповідно, вимога закону щодо обов`язкової участі органу опіки та піклування судом дотримана.

Мухванов А. І. в інтересах Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що на момент ухвалення рішення у квартирі зареєстрована малолітня ОСОБА_3 , а тому прийняте рішення грубо порушує чинне законодавство щодо захисту майнових прав дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_1 яка також діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 , та її адвокат Грибова О. О., представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - Муханов А. І. апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Шуляк Н. О. проти апеляційної скарги заперечували, рішення суду просили залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_2 разом зі своїми дітьми та чоловіком проживають та зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є членом сім`ї наймача та зареєстрована у вказаній квартирі в установленому законом порядку.

Ордер на спірну квартиру видавався на прабабусю сторін, а потім переоформлювався на маму, ОСОБА_7 , 1967 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до виятгу з розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації № 103 від 13.03.2010 року, дозволено ЖРЕО №401 змінити договір найму однієї кімнати, житловою площею 14,70 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 та укласти його з позивачкою.

ОСОБА_4 , яка є рідною сестрою позивачки, та її малолітня донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , також зареєстровані за вказаною адресою, але зі слів позивачки не проживають там з 2019 року.

Згідно акту №75 начальника Житлово-експлуатаційної дільниці №401 від 19 вересня 2023 року в квартирі АДРЕСА_1 не проживає ОСОБА_1 з 2019 року по теперішній час, що підтверджується показаннями квартиронаймачів будинку: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи достатньо доказів які підтверджують факт непроживання відповідачів більше чотирьох років у квартирі АДРЕСА_1 , у якій вони зареєстровані, при цьому витрат на утримання вказаної квартири не несуть, відтак, суд прийшов до висновку, що останні втратили право користування вказаним житловим приміщенням, а тому визнав ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні та володінні зазначеною квартирою шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку за згаданою адресою.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі статтею 64 Житловий кодекс Української РСР (далі - ЖК Української РСР) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статті 61-70 ЖК Української РСР передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК Української РСР, а їхні права та обов`язки - статтею 78 ЖК Української РСР, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Відповідно до статті 71 ЖК Української РСР за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Згідно статті 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів.

Звертаючись до суду з позовом в жовтні 2023 року, позивачка вказувала, що ОСОБА_1 та її неповнолітня донька ОСОБА_11 з 2019 року не проживають в спірній квартирі, не приймають участі в утриманні житла, проте їх реєстрація в спірній квартирі перешкоджає їй в реалізації права користуванні цією квартирою.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи убачається, що з даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду у жовтні 2023 року, отже на момент звернення до суду з відповідним позовом суду необхідно встановити відсутність відповідача за вказаною адресою з власної волі та не менше 6 місяців.

На підтвердження факту не проживання відповідачки з дитиною за вказаною адресою позивачкою надано акт №75 начальника Житлово-експлуатаційної дільниці №401 від 19 вересня 2023 року, в якому зазначено, що в квартирі АДРЕСА_1 не проживає ОСОБА_1 з 2019 року по теперішній час, що підтверджується показаннями квартиронаймачів будинку: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 .

Дослідивши поданий акт, суд першої інстанції мав би врахувати, що згідно затвердженою постановою КМУ від 24.09.2008 року№ 866 форми акту (Додаток 9 із змінами, внесеними згідно Постанови КМ № 1017 від 03.11.2010 року) він складається та підписується членами комісії, а також особами, чиї житлові умови перевірялися (вони мають право ознайомитися з документом).

Проте, долучений до матеріалів справи Акт № 107 від 20.09.2023 року складено та підписано одноособово посадовою особою Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, тобто, з порушенням вимог передбачених чинним законодавством, відтак не може вважатися належним доказом у справі.

Так, сторонами в ході судового розгляду не спростовано, що відповідачка набула право користування житломна законних підставах як член сім`ї попереднього наймача.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності у ОСОБА_1 іншого житла.

Суд першої інстанції наведені вище положення закону не врахував, та дійшов помилкового висновку про те, що наявні правові підстави для визнання відповідачки такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки позивачкою не доведено належними доказами не проживання відповідачкою та її малолітньої доньки в зазначеній квартирі.

У даному випадку, колегією суддів здійснюється перегляд справи не лише стосовно порушених прав ОСОБА_2 , а ще й стосовно малолітньої дитини - ОСОБА_3 .

Так, чинним законодавством України передбачено, що захист майнових прав, в тому числі і житлових прав дітей, може бути забезпечений при зверненні не лише до судових органів, але й до інших органів. Одним із таких органів є органи опіки та піклування, таким органам відводиться провідна роль в захисті прав та законних інтересів дітей.

Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом-захищаючи права та інтереси дитини, і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі №756/12509/21 від 14.02.2024 року, у висновку Обєднаної Палати Касаційного Цивільного Верховного Суду від 11.12.2023 року у справі №523/198026/19.

Такі висновки безумовно мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується з урахуванням досвіду у певній сфері, у межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

З матеріалів справи убачається, що до участі у розгляді справи дійсно залучено в якості третьої особи Дніпровську районну в м. Києві державну адміністрацію, яка в свою чергу, надала лише письмові пояснення в яких, зокрема, просила здійснювати розгляд справи без участі її представника, що свідчить про формальний підхід Дніпровської районної адміністрації до участі в даній справі, яка перш за все, стосується прав малолітньої дитини.

Відповідно до положень ст. 19 СК України, при розгляді судами спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням - обов`язковою є участь органу опіки та піклування.

Відсутність такого письмового висновку Органу опіки та піклування є скоріше виключенням, у випадках, коли надати його неможливо, або призводить до затягування строків розгляду справи.

Передбачена частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у певних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. Неможливість надати органом опіки та піклування висновку в таких справах, зокрема, у зв`язку з перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо, не означає неможливості розгляду та вирішення спору судом. Протилежний підхід є рівнозначним відмові в доступі до правосуддя, що суперечить положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Про це йдеться у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19.

Тобто, в даній категорії справ, коли стоїть питання про позбавлення дитини місця реєстрації, а отже й позбавлення її єдиного житла, наявність висновку органу опіки та піклування є обов`язковою умовою.

Колегія суддів відмічає, що, реєструючи свою доньку у зазначеному житловому приміщенні, відповідачка не порушувала норми Закону. Окрім того, згідно постанови Кабінету Міністрів України № 207 від 02 березня 2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» згода власника не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків/одного з батьків або законного представника/представників.

Позивачкою, в свою чергу, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні квартирою.

Судом першої інстанції не взято до уваги, що набуття відповідачем та її дитиною права користування спірної квартири відбулось згідно із законом, відповідачка та її малолітня донька набули охоронюване законом право на мирне володіння майном як члени сім`ї наймача.

Колегією суддів також встановлено, що після смерті попереднього наймача між сторонами склалися неприязні стосунки, ОСОБА_2 чинить відповідачці перешкоди в користуванні спірним житлом, що підтверджується зверненням ОСОБА_12 у січні 2019 року із заявою до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, в той час коли позивачкою не доведено та не надано відповідних доказів на вчинення таких дій з боку відповідачки (а. с. 110), проте судом першої інстанції зазначені обставини також не враховані, а відтак, факт чинення відповідачкою перешкод у користуванні житловим приміщенням також не підтверджений належними доказами, отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення такої позовної вимоги.

Слід також зазначити, що перегляд даної апеляційної скарги призведе до поновлення прав відповідача і її малолітньої дитини, оскільки із вищеописаних обставин убачається, що права відповідачки і її дитини були порушені.

Окрім того, наразі право користування спірною квартирою також належить не сторонній особі, а рідній сестрі відповідачки. При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факт існування іншогожитла у відповідачки та її доньки, а тому права відповідачкияк члена сім`ї колишнього квартиронаймача підлягають захисту судом.

Доводи позивачки про несплату відповідачкою комунальних послуг також не можуть бути прийняті до уваги суду в якості підстав для задоволення позову, оскільки позивачка має право на відшкодування цих витрат за рахунок відповідачів в судовому порядку.

Інших обставин, які доводять порушення прав позивачки, останньою не наведено і судом не встановлено, а тому відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч.1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції невірно встановлені фактичні обставини у справі, висновки суду не відповідають наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду першої інстанції у відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в позові.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Отже, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та ухваленням нового судового рішення про відмову в позові судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, у розмірі 3 220 грн. підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Грибової Ольги Олександрівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 3 220 (три тисячі двісті двадцять) грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст рішення складено 27 вересня 2024 року

Головуючий Т. О. Невідома

Судді М. В. Мережко

В. А. Нежура