УХВАЛА

23 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 490/1188/22

провадження № 61-12176ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Качан Роман Юрійович, на рішення Центрального районного суду

м. Миколаєва від 15 лютого 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 3 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради як органу опіки

та піклування, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Служба

у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, про повернення дитини батькові на виховання та утримання,

ВСТАНОВИВ:

1 вересня 2024 року адвокат Качан Р. Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого

2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 3 червня 2024 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу

(далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно

до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються докази, що підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, - за наявності.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 272 ЦПК України за заявою учасника справи копія повного судового рішення вручається йому під розписку безпосередньо в суді. Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень оскаржувану постанову Черкаського апеляційного суду прийнято 3 червня 2024 року (повне судове рішення складено 14 червня 2024 року та оприлюднено 19 червня 2024 року).

З касаційною скаргою адвокат Качан Р. Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся 1 вересня 2024 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, та заявив клопотання про поновлення цього строку. Поважність пропуску строку на касаційне оскарження представник заявника обгрунтовує тривалим відключенням електроенергії у м. Миколаєві внаслідок обстрілів підприємств критичної інфраструктури, внаслідок чого не працював електротранспорт і позивач не мав змоги вчасно дістатися до суду, а також до представника для узгодження правової позиції щодо подання касаційної скарги. Також представник заявника посилається на щоденну зайнятість позивача доглядом за пристарілим батьком та дружиною, яка є інвалідом 2 групи, та на загострення хвороб у червні-серпні 2024 року, а також поганий стан здоров`я та погане самопочуття самого позивача, оскільки він

є інвалідом 3 групи через захворювання, пов`язане із зором.

Верховний Суд зауважує, що застосування аварійних відключень електроенергії, тривала відсутність електропостачання не можуть бути обґрунтованими підставами для поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки воєнний стан на території України оголошено 24 лютого 2022 року і з цього часу відбуваються масовані ракетні обстріли російською федерацією населених пунктів України, в тому числі об`єктів критичної інфраструктури, проте такі атаки не проводяться щодня. Водночас судочинство в Україні продовжує здійснюватися у встановленому законом порядку.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 6 червня 2024 року у справі № 559/2655/23 (провадження № 61-5860св24).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 911/3513/16 зазначено, що поважними визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами

у справі процесуальних дій. Поновлення пропущеного процесуального строку

є правом суду, яке він використовує залежно від поважності причин пропуску строку на оскарження.

Норми, які регулюють строки подання скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку

з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).

Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі фундаментальні обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції» (Bellet v. France)); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії» (Stagno v. Belgium)).

Одним з елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення у справі відповідно до запроваджених державою процедур. При цьому забезпечення права на апеляційне і касаційне оскарження включає як можливість оскарження судового рішення, так і обов`язок суду належним чином обґрунтувати свою відповідь на доречні доводи особи, яка оскаржує судові рішення, у разі відмови в такому перегляді.

Доступність права на оскарження у зв`язку із пропуском встановленого строку неодноразово була предметом розгляду ЄСПЛ. Так, у своєму рішенні

у справі «Скорик проти України» Суд зазначив, що відповідно до пункту 1

статті 6 Конвенції, якщо в національному правовому порядку існує процедура апеляції, держава має гарантувати, що особи, які знаходяться під її юрисдикцією, мають право в апеляційних судах на основні гарантії, передбачені Конвенцією. Так, повинні враховуватися особливості провадження, що розглядається, відповідно до національного правопорядку, а також роль апеляційного суду в них. У справі «Зубак проти Хорватії» (Zubac v. Croatia) ЄСПЛ, розглядаючи загальні принципи стосовно доступу до судів вищої інстанції та обмеження ratione valoris (компетенція з огляду на цінність), зробив висновок, що стаття 6 Конвенції не зобов`язує Договірні держави створювати апеляційні чи касаційні суди, проте якщо такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6 Конвенції, наприклад, у тій частині, у якій вона гарантує учасникам судового процесу ефективне право на доступ до суду.

Таким чином, ЄСПЛ роз`яснив, що положення статті 6 Конвенції, включаючи право на доступ до суду, поширюються також на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення, якщо таке право передбачено національним законодавством. Відповідно поновлення пропущеного строку на апеляційне чи касаційне оскарження судового рішення є механізмом забезпечення певної гнучкості та пропорційності при вирішенні питання про допуск скаржника до апеляційного чи касаційного судів.

З аналізу практики ЄСПЛ вбачається, що поновлення строку на оскарження судового рішення може бути обґрунтованим та вважається співвідносним та виправданим стосовно неповного забезпечення принципу правової визначеності,

у випадках, якщо: 1) недотримання строків було зумовлене діями (бездіяльністю) суду попередньої інстанції, зокрема, особі не надіслано протягом строку на оскарження судового рішення копію повного тексту рішення суду попередньої інстанції (справа «Мушта проти України»); 2) пропуск строку на оскарження обумовлений особливими і непереборними обставинами суттєвого та переконливого характеру (справи «Рябих проти Росії», «Устименко проти України»); 3) відновлення строку необхідне для виправлення фундаментальних недоліків або помилок правосуддя (виправлення серйозних судових помилок) (справи «Безруков проти Росії», «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania)).

ЄСПЛ неодноразово зауважував, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави поновлення, однією з яких може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див., mutatis mutandis, пункт 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року

у справі «Олександр Шевченко проти України», «Пономарьов проти України»

від 3 квітня 2008 року).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене

у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року

у справі «Устименко проти України»).

Легітимними обмеженнями визнаються встановлені законодавчим органом вимоги щодо строків оскарження судових рішень. При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства.

Вказані правові висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного від 6 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Разом із тим, вони розпоряджаються процесуальними правами на свій розсуд.

З огляду на зазначене, безпідставними є посилання представника заявника на щоденну зайнятість позивача по догляду за іншими особами та поганим станом його здоров`я, оскільки згідно з дорученням для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 1 квітня 2024 року № 014-0100237 ОСОБА_1 з 1 квітня 2024 року призначено адвоката для надання безоплатної правової допомоги.

Так, суд касаційної інстанції констатує, що представник ОСОБА_1 - адвокат Качан Р. Ю. мав весь необхідний обсяг повноважень щодо підготовки та подання касаційної скарги на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 15 лютого 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 3 червня 2024 року з дотриманням строку на касаційне оскарження, визначеного статтею 390 ЦПК України, але таким правом не скористався.

Представник заявника не надав суду доказів, які підтверджують дату отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, а також інших доказів

на підтвердження причин пропуску строку на касаційне оскарження, тому зазначені у касаційній скарзі причини пропуску строку суд визнає неповажними.

Отже, на усунення зазначених недоліків представнику заявника необхідно надіслати до суду обґрунтовану заяву про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2023 року

та постанови Миколаївського апеляційного суду від 3 червня 2024 року, в якій вказати інші причини пропуску вказаного строку та надати належні докази.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

До касаційної скарги представником заявника не додано платіжного документа, що підтверджує сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або іншого документа, що підтверджує підстави звільнення від його сплати. Водночас,

заявник в касаційній скарзі заявив клопотання про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на пункт 14 частини другої статті 3 Закону

України «Про судовий збір», відповідно до якого судовий збір не справляється за подання заяви, апеляційної та касаційної скарги про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб.

Посилання представника заявника на те, що ОСОБА_1 з вказаної підстави звільнений від сплати судового збору є наслідком помилкового тлумачення зазначеної норми права, з огляду на таке.

Встановлено, що представник заявника оскаржує судові рішення попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про повернення йому на виховання та утримання сина ОСОБА_4 , якого за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2017 року у справі № 489/1646/17 відібрано

від ОСОБА_1 без позбавлення батьківських прав та влаштовано в прийомну сім`ю.

Позов ОСОБА_1 хоча і стосується інтересів дитини, водночас свідчить про те, що заявлені позовні вимоги значною мірою спрямовані на захист прав та інтересів саме позивача, зокрема його переважного права перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України).

Отже, за подання касаційної скарги у цій справі підлягає сплаті судовий збір

у встановленому порядку та розмірі.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та

у фіксованому розмірі.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір»за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду в лютому 2022 року.

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб на 1 січня 2022 року встановлений

в розмірі 2 481 грн, тому за подання позовної заяви в цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 992,40 грн (2 481 грн х 0,4).

За приписами підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду судовий збір підлягає сплаті в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір»

при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, за подання касаційної скарги у даній справі підлягає сплаті судовий збір

у розмірі 1 587,84 грн (992,40 грн х 200% х 0,8).

Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до ГУК у м. Києві/Печерс.

р-н/22030102, , банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) рахунок отримувача: UA0026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102 «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».

На підтвердження сплати судового збору заявнику необхідно надати суду документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку

і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Порядок сплати судового збору визначено

статтею 6 Закону України «Про судовий збір».

Пунктом 1 частини четвертої статті 392 ЦПК України передбачено, що до касаційної скарги додаються копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга та додані матеріали подаються до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги

та доданих матеріалів в електронній формі через електронний кабінет

до неї додаються докази надсилання її копії та копій доданих матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Відповідно до частини сьомої статті 43 ЦПК України у разі подання до суду

в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Касаційна скарга подана через підсистему «Електронний суд», однак доказів надсилання іншим учасникам справи копії скарги та доданих до неї матеріалів відповідно до кількості учасників справи, зокрема ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та Службі у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради, представником заявника суду не надано.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи

в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

В порушення пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України представником заявника не зазначено в касаційній скарзі відповідних відомостей щодо себе, зокрема місця проживання чи перебування та поштового індексу (адреси).

Отже, на усунення вказаного недоліку представнику заявника необхідно надати суду нову (доповнену) редакцію касаційної скарги, в якій зазначити відомості відповідно до вимог пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України, а також докази надсилання копії касаційної скарги та копій доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи.

Оскільки касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених

статтею 392 ЦПК України, вона відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України залишається без руху.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Качан Роман Юрійович, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва

від 15 лютого 2023 року та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 3 червня 2024 року залишити без руху.

Надати заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

Якщо заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших підстав для його поновлення та доказів, що підтверджують поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, не буде подано заявником у зазначений строк, це є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

У разі невиконання у встановлений судом строк інших вимог цієї ухвали скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко