справа № 363/886/23 провадження № 22-ц/824/356/2024головуючий у суді І інстанції Лукач О.П. суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Овсієнком Русланом Миколайовичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

14 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, у якому просив:

- визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , де зареєстровані він, його дружина - ОСОБА_5 , його син - ОСОБА_1 , дружина сина - ОСОБА_3 та донька сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

15 червня 2022 року ОСОБА_3 самостійно, без попередження розірвала сімейні стосунки з сином позивача, вивезла з місця проживання всі свої речі і речі неповнолітньої доньки ОСОБА_2 і, забравши доньку, виїхала в інше, невідоме місце проживання. Тобто, з 16 червня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за місцем реєстрації не проживають, житловим будинком та господарськими будівлями не користуються, їх особисті речі за місцем реєстрації відсутні, кореспонденція на ім`я вказаних осіб не надходить. Після самостійного залишення місця реєстрації 15 червня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 до домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , не приїздили, до будинку та інших будівель не заходили. Поважні причини, за яких вони не користуватись будинком з 16 червня 2022 року і по даний час - відсутні. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач та інші члени сім`ї відповідачам не чинили.

Факти не користування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 житловим будинком без поважних причин з 16 червня 2022 року та відсутність їх речей за вказаною адресою підтверджуються актами, складеними депутатом Пірнівської сільської ради Лебедівського старостинського округу Кисіль В.В. від 30 червня, 16 липня, 16 серпня, 16 вересня, 17 жовтня, 16 листопада та 16 грудня 2022 року.

Оскільки, відповідачі не проживають в житловому будинку і не користуються ним більше шести місяців без поважних причин, витрати на утримання будинку не несуть, позивач, посилаючись на положення статей 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, звернувся до суду з позовом у якому просив визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 квітня 2023 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області та зобов`язано надити висновок про доцільність зняття з місця реєстрації ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року прийнято відмову позивача ОСОБА_1 від позовних вимог щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинком, провадження в частині цих вимог закрито.

Відповідач ОСОБА_3 в ході судового розгляду підтвердила факт зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , зазначивши, що дитина - ОСОБА_2 залишається зареєстрованою за вказаною адресою. Заперечуючи проти позовних вимог, зазначила, що, уклавши угоду з колишнім чоловіком, який є сином позивача, самостійно знялася з реєстрації. На даний час вона не має можливості зареєструвати своє місце проживання, оскільки перебуває у пошуках житла, яке планує придбати у власність, після чого зареєструватися та зареєструвати біля себе місце проживання дитини, яка нині зареєстрована за місцем проживання та реєстрації свого батька ОСОБА_4 у будинку, який належить позивачу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, адвокат Овсієнко Руслан Миколайович, діючи в інтересах позивача ОСОБА_1 , 06 вересня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Підтримавши доводи позовної заяви та відповіді на відзив, апелянт вказав на хибність висновків суду першої інстанції та невірну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначив, що суд помилко застосував норми матеріального права ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 16 Конвенції про права дитини, адже зазначені статті не можуть застосовуватися всупереч нормам права, що гарантують та забезпечують права власника майна.

Позивач як власник житлового будинку, в якому зареєстроване місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_2 , не є її батьком, і в розумінні ЖК України та Сімейного кодексу не є членом її сім`ї. Членами сім`ї малолітньої ОСОБА_2 є її мати ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4 . Саме на батьків закон покладає обов`язок забезпечити дитину житлом.

Те, що малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, покладає відповідальність на батьків, з ким проживає дитина, забезпечити належний рівень проживання.

Мати дитини самостійно виїхала в інше місце проживання і при цьому забрала з собою малолітню дитину. Приймаючи таке рішення, саме вона взяла на себе зобов`язання забезпечити місце проживання дитини. Якщо мати не може забезпечити житлом дитину і не має бажання проживати за місцем реєстрації та розірвала сім`ю, значить, виконуючи свій обов`язок, малолітня дитина не повинна залишатись проживати з батьком за місцем реєстрації. Проте мати забезпечила дитину житлом в іншому місці, шлюб розірвано, більше року житлом не користується ні вона, ні дитина.

За таких обставин, судом безпідставно не застосовано норми ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 319, 321, 405 ЦК України, ст. 64, 150, 156 ЖК України та неправильно застосовано ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 16 Конвенції про права дитини.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2023 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Овсієнком Русланом Миколайовичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2023 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

12 лютого 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання Служби у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, у якому представник заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник Овсієнко Р.М. у судове засідання не з`явилися, 15 березня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла заява адвоката Овсієнка Р.М. про розгляд справи за відсутності апелянта та його представника.

Представник Служби у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області у судове засідання не з`явився, 12 квітня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідок про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/ будинку осіб №08 та №09, станом на 23 січня 2023 року за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - власник, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - дружина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 - син, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 - онука, зареєстрована з 05 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 - невістка, зареєстрована з 25 травня 2021 року.

Станом на 26 червня 2023 року ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстрована.

З актів про встановлення факту проживання від 30 червня, 16 липня, 16 серпня, 16 вересня, 17 жовтня, 16 листопада, 16 грудня 2022 року та від 16 січня, 16 лютого, 16 березня, 16 квітня 2023 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстровані, але не проживають з 16 червня 2022 року, особисті речі відсутні.

Згідно висновку органу опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області №92 від 12 червня 2023 року, 15 листопада 2014 року відділом реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі було укладено шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . У шлюбі народилась дитина - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка з 05 жовтня 2017 року по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_3 , без попередження батька дитини, вивезла свої речі і речі доньки та виїхала в інше місце проживання, забравши зі собою дитину. Присутня на засіданні мати повідомила комісію, що зараз проживає з донькою в м. Вишгород та заперечує проти зняття з реєстрації її доньки. Зі слів матері, нерухоме майно, що належить їй на праві приватної власності, де можна зареєструвати місце проживання дитини у неї відсутнє. На даний час, відповідно до рішенням Вишгородського районного суду шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради, посилаючись на положення статей 7, 19, 155 СК України, частини четвертої статті 29 ЦК України, Закону України «Про охорону дитинства», вважає за не доцільне зняття неповнолітньої дитини ОСОБА_2 з місця реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, факт їх не проживання у будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом. Оцінюючи поважність причин відсутності малолітньої ОСОБА_2 у житловому приміщенні, яке належить позивачу, суд встановив, що дитина не проживає у будинку з поважних причин, а тому її не можна вважати такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за місцем реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , разом зі своїм батьком - ОСОБА_4 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Предметом спору у даній справі є визнання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житлом.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Відповідно до статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Таким чином малолітня (до досягнення 14 років) дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Своє право на вільний вибір місця проживання, дитина може реалізувати лише з досягненням певного віку.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі №466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі №337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі №368/750/16-ц, від 25 серпня 2020 року у справі №206/3425/18, від 22 січня 2020 року у справі №759/14686/16-ц від 09 грудня 2020 року у справі №673/1407/18, від 16 грудня 2020 року у справі №206/4028/18, від 21 квітня 2021 року у справі №161/17900/19, від 17 червня 2021 року у справі №520/4056/18, від 03 жовтня 2023 року у справі №554/3141/21.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Вирішуючи заявлені позивачем вимоги про визнання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житлом, місцевий суд правильно виходив з того, що зазначена особа не досягла чотирнадцятирічного віку.

Виходячи з цього, суд правильно зазначив, що малолітня ОСОБА_2 не має можливості самостійно обирати місце свого проживання в силу закону, а тому причини її не проживання за місцем реєстрації мають вимушений характер та не викликані її власним волевиявленням, а тому вона не може повноцінно реалізувати свої житлові права.

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Малолітня ОСОБА_2 має визначене законом право користування житлом у кожного з батьків, оскільки відповідно до положень частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно, дитина не може бути позбавлена права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за цією ж адресою зареєстрований її батько - ОСОБА_4 .

За наведених обставин суд першої інстанції, врахувавши висновок органу опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, затверджений рішенням виконавчого комітету Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області №92 від 12 червня 2023 року, дійшов правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками суду, в основному направлені на переоцінку доказів.

Отже, судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з додержанням вимог закону.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Овсієнком Русланом Миколайовичем, на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в інтересах якої діє ОСОБА_3 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_4 , Орган опіки та піклування Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - залишити без змін.

Головуючий: Судді:Р.В. Березовенко О.Ф. Лапчевська Г.І. Мостова
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.