Справа № 177/2261/24
Провадження № 2/177/1167/24
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2024 м. Кривий Ріг

Суддя Криворізького районного суду Дніпропетровської області Суботіна С. А. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання права власності на транспортний засіб, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Ахмедов Джейхун Ракиф огли, 25.09.2024 через систему «Електроннний суд» звернувся до Криворізького районного суду Дніпропетровської області, в якому просив визнати за ОСОБА_1 право власності на транспортний засіб, а саме, автомобіль марки «Peugeot 301», VIN НОМЕР_1 , 2013 року випуску.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 11.10.2019 між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 укладено договір фінансового лізингу № KRH0!00000368, предметом якого є вищевказаний транспортний засіб. Після виконання ОСОБА_1 зобов`язань з погашення вартості автомобіля за договором лізингу, 10.08.2024 між нею та Банком укладено договір купівлі-продажу предмета лізингу, на виконання якого, згідно з акта приймання-передачі транспортного засобу, останній перейшов у фактичне володіння та користування позивача.

У подальшому, ОСОБА_1 , звернувшись до Територіального сервісного центру МВС № 1243 (ТСЦ МВС № 1243) із питанням реєстрації права власності на транспортний засіб марки «Peugeot 301», VIN НОМЕР_1 , 2013 року випуску, отримала відмову, оскільки АТ КБ «ПРИВАТБАНК» значиться в Єдиному реєстрі боржників.

З огляду на вказане, ОСОБА_1 не має можливості розпоряджатися вказаним автомобілем, що порушує її права як власника майна.

Окрім того, стверджуючи, що відповідачем порушено права позивача, як споживача, що обумовлені Законом України «Про захист прав споживачів», представник позивача просив суд розглядати справу за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 , звільнивши її від сплати судового збору.

Вивчивши матеріали позовної заяви вважаю, що справу слід направити за підсудністю, із наступних підстав.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування;3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).

Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів.

Механізми захисту прав споживачів розкриті в ст. ст. 6-20 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно зі ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Як визначено у п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» від 12.04.1996 № 5, позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер).

Отже, Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до даних правовідносин, можливе лише в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови, процедури виконання договору, та інше, тобто ті які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають інші правовідносини, які регулюються відповідними Законами (Цивільний кодекс України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ЗУ «Про фінансовий лізинг»).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неможливість здійснення перереєстрації вказаного транспортного засобу за лізингоодержувачем в ТСЦ МВС № 1243, за наслідками перебування власника транспортного засобу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в Єдиному реєстрі боржників.

Разом із тим, позовна заява не містить викладу порушення будь-якого з вище вказаних прав ОСОБА_1 , як споживача, не надано належного обґрунтування з приводу застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, за відсутності викладу змісту позовних вимог та обставин на обґрунтування вказаних вимог, відповідно до норм Закону України «Про захист прав споживачів», без зазначення того, яке саме право ОСОБА_1 , як споживача порушено (ст. ст. 4, 21 Закону України «Про захист прав споживачів»), без наведення підтверджень того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», доводи позивача про те, що вказаний спір є спором про її захист як споживача, є суб`єктивним баченням та трактуванням Закону, із метою застосування правил альтернативної підсудності та звільнення від сплати судового збору.

Саме лише зазначення в позові про порушення прав споживача, без конкретизації вказаного порушення з посиланням на норми спеціального закону, обрання способу захисту порушеного права з застосуванням механізмів, визначених Законом «Про захист прав споживачів», не свідчить, що спір є таким, що пов`язаний із захистом прав особи, як споживача.

За вказаних обставин, відсутні підстави для врахування судом ч. 5 ст. 28 ЦПК України.

Відповідно до ст. 27 ЦПК України, позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцезнаходженням відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» є вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ, 01001, що відноситься до територіальної підсудності Печерського районного суду м. Києва.

Криворізький районний суд Дніпропетровської області є судом, юрисдикція якого поширюється виключно на Криворізький район Дніпропетровської області у межах раніше визначеного району: Новопільська, Лозуватська та Глеюватська об`єднані територіальні громади.

Відповідно до визначеного ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» права на повноважний суд, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма кореспондується з положеннями ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Таким чином, Криворізький районний суд Дніпропетровської області не є судом встановленим законом, у розумінні ст. 27 ЦПК України, тому що в межах територіальної юрисдикції вказаного суду не знаходиться місце знаходження відповідача, а оскільки місцем реєстрації відповідача є м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д, суд дійшов висновку, що цивільна справа № 177/2261/24 за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання права власності на транспортний засіб, підлягає передачі для розгляду за підсудністю до Печерського районного суду міста Києва.

Відповідно до ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду. Передача справи на розгляд іншого суду за встановленою ЦПК України підсудністю з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.

Згідно зі ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому ст. 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 27, 28, 31, 32 ЦПК України, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Цивільну справу № 177/2261/24 за позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» про визнання права власності на транспортний засіб, передати за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва (вул. Володимирська, буд. 15, м. Київ, 01601).

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання та підписання суддею.

Суддя: