Справа № 720/3070/23
Провадження № 2/720/40/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2024 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

з участю секретаря Лук`ян Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог органу опіки і піклування Мамалигівської сільської ради Дністровського району Чернівецької області про визначення місця проживання дитини разом із батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини разом із батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, посилаючись на те, що відповідач є матір`ю малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із ним та перебуває на його утриманні. Відповідач як матір безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків та самоусунулась від виховання дитини, не надає належну матеріальну допомогу на утримання дитини, не цікавиться її життям та вихованням, має негативні прояви до дитини. Просив суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із ним та відібрати малолітню дитину від відповідача без позбавлення останньої батьківських прав у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, звернувшись до суду із заявою, в якій позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позовні вимоги.

Відповідач звернулась до суду із завіреною старостою с. Подвірне Дністровського району заявою, в якій позов визнала та не заперечувала щодо його задоволення, також просила суд розглянути справу у її відсутності.

Представник третьої особи подав до суду заяву, в якій заперечував щодо задоволення позову, просив справу розглянути у його відсутності.

Суд, з`ясувавши правові позиції сторін та обставини, на які учасники судового розгляду посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам в цілому, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

За змістом статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Вирішуючи цивільну справу суд має керуватися принципом змагальності, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс (постанова ВС від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

У справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу.

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

Застосовуючи зазначені підходи, Верховний Суд у постановах від 4 липня 2018 року у справі №369/1923/15-ц та від 26 вересня 2018 року у справі №346/2946/16-ц виходив також з того, що одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд; ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Змагальність процесу спрямована, в першу чергу, на з`ясування всіх обставини справи шляхом дослідження судом поданих доказів (пояснень) сторонами або іншими суб`єктами, але лише у межах судового процесу. Крім того, принцип змагальності має на меті унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін в силу об`єктивних та суб`єктивних причин не змогла оцінити та юридично обґрунтовано навести свої міркування.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

На цьому наголосив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 675/2136/19.

Оскільки, за наслідками даного судового розгляду з`ясовано, що визнання відповідачем позову суперечить закону, суд ухвалив про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову та продовжив судовий розгляд в загальному порядку.

Судом встановлено, що 03 серпня 2015 року позивач та відповідач уклали між собою шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Біловецької сільської ради, Хотинського району Чернівецької області, актовий запис № 05.

Від спільного шлюбу в сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 24 березня 2016 року.

Заочним рішенням Новоселицького районного суду від 09 листопада 2023 року шлюб між сторонами було розірвано.

За змістом ст. 19 СК України при розгляді судом спорів про позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

22 січня 2024 року органом опіки і піклування виконавчого комітету Мамалигівської сільської ради Дністровського району в порядку ч. 5 ст. 19 СК України було виготовлено висновок про недоцільність визначення місця проживання та відібрання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від матері ОСОБА_2 , оскільки під час перевірки було встановлено, що між сторонами немає конфлікту щодо місця проживання, так як вони зареєстровані та проживають всі разом в домоволодінні в с. Подвірне Дністровського району, не зважаючи на наявності рішення про розірвання шлюбу. Окрім того під час обстеження умов проживання, відповідач заявила, що не проти визначення місця проживання ОСОБА_3 разом із позивачем, таким чином підстав щодо такого визначення в порядку ст. 161 СК України відсутні.

Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно правовим положенням, викладених у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі потрібно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору.

При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що з приводу визначення місця проживання дитини та участі у її вихованні між сторонами наявний спір, тоді коли малолітня дитина проживає разом з ним в с. Подвірне Дністровського району, він самостійно займається її вихованням та утриманням, відповідач як мати дитини самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

Однак, вказані обставини спростовані наданими самим позивачем доказами, а тому доводи позивача в цій частині є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності.

Так, матеріалами справи підтверджено, що сторони по справі проживають разом із дитиною ОСОБА_3 в одному домоволодінні по АДРЕСА_1 та будь-якого спору щодо визначення місця проживання дитини та участі у її вихованні між сторонами не має.

Відповідно до характеристики наданої директором Подвірненського ліцею Мамалигівської сільської ради Дністровського району, малолітній ОСОБА_3 є особливою дитиною, потребує додаткової постійної підтримки в освітньому процесі та здобуває освіту на інклюзивній формі навчання. Зазначає, що сім`я проживає разом в окремому будинку.

З довідки-характеристики позивача, наданої Мамалигівської сільської ради Дністровського району вбачається, що позивач працює електриком в «Контінентал Фармерз Груп», по місцю проживання характеризується з позитивної сторони.

Вищенаведені докази в сукупності та встановлені судом обставини справи вказують на те, що між сторонами не існувало та не існує спору щодо визначення місця проживання дитини, їх спільний син та сторони безперервно по теперішній час зареєстровані та проживають разом, і мати дитини жодних заперечень з приводу проживання сина із батьком не має і не мала та суд встановив, що між сторонами немає спору щодо визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки місцем проживання дитини є місце, визначене за згодою батьків. Вчинення відповідачем якихось дій, які були б спрямовані на порушення такої домовленості, суд під час розгляду справи не встановив, позивач це не довів, а відповідач заперечував.

Про факт відсутності спору також безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх дитини із позивачем, не чинила і не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною.

У зв`язку із цим, що мати надала згоду на проживання їх дитини разом із позивачем, тобто бажання сторін щодо визначення місця проживання їх дитини є їх спільним і відповідає їх волі, суд приходить до висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки за взаємною згодою її батьків дитина продовжує проживати разом із своїми батьками.

При цьому суд зазначає, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

Тим більше, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини . Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У постановах від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц, від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20 Верховний Суд зазначав, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі, у зв`язку із чим справа підлягає розгляду по суті, а тому ухвали судів першої інстанції про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України та постанови судів апеляційної інстанції, постановлені за п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України були скасовані.

За вказаних обставин в задоволенні позовних вимог про визначення місце проживання дитини із позивачем слід відмовити за безпідставністю.

Вирішуючи позовну вимогу щодо відібрання малолітнього ОСОБА_3 у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, слід врахувати, що відповідно ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для їх життя, здоров?я та виховання та передати їх органу опіки та піклування.

Позивач в якості доказів щодо доцільності відібрання малолітньої дитини у відповідача без позбавлення її батьківських прав для встановлення проживання разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини, посилається на те, що з моменту народження їх спільної дитини, відповідач страждає астенічним станом, обумовленим післяпологовим періодом внаслідок перенесеного органічного ураження центральної нервової системи.

Матеріалами справи з`ясовано, що в 2016 році відповідач дійсно лікувалася у 2 відділенні ЧОПЛ з діагнозом астенічний стан, обумовлений післяпологовим періодом.

Проте, будь-яких доказів негативного впливу на дитину з боку відповідача, або ж наявності випадків передбачених пунктами 2-5 ч.1 ст. 164 СК України, суду не надано.

Навпаки, дослідженими судом характеристикою ОСОБА_3 , наданої навчальним закладом в якій останній навчається, та довідкою-характеристикою позивача встановлено, що сім`я проживає в окремому власному домі, соціально-побутові умови задовільні, позивач характеризується з позитивного боку, офіційно працевлаштований, таким чином суд не вбачає підстав передбачених п. 2-5 ч.1 ст. 164 СК України щодо відібрання малолітньої сина від матері, а також інші небезпечні випадки для життя дитини, її здоров?я та виховання.

Крім того, орган опіки і піклування у своєму висновку щодо розв`язання вказаного спору, дійшов до переконання про відсутність підстав такого відібрання на підставі п. 2 ст. 170 СК України, оскільки жодних загроз життю та здоров`ю малолітньому ОСОБА_3 з боку його матерів немає.

Отже, суд переконався у тому, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо визначення місця проживання їх дитини та її відібрання ґрунтуються на їх спільній згоді.

Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача та дитини щодо визначення місця проживання його дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують наразі здійснення ефективного судового захисту.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Відповідно до статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові і не потребує перевірки обраного позивачем способу захисту і правової оцінки по суті спору.

Саме про це констатував Верховний Суд у своїй постанові від 29 серпня 2023 року, cправа № 910/5958/20.

А вже, якщо особа доведене, що її право порушено, вона може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тим самим, позивач як особа, яка вважає, що її право порушено самостійно визначає докази, які на його думку підтверджують заявлені вимоги. Проте, обов`язок надання правового аналізу заявлених вимог, доказів на їх підтвердження та спростування доводів учасників справи, покладений на суд.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень.

З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про те, що вимоги про встановлення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, оскільки зверненню до суду з відповідним позовом має передувати спір між батьками щодо місця проживання дитини та, принаймні, існувати на час вирішення справи в суді, а тому з урахуванням вищенаведених постанов Верховного Суду не закриває провадження у справі, а у задоволені позову відмовляє.

При цьому зазначає, що у разі виникнення у майбутньому спору щодо місця проживання дитини кожен із батьків вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

З вищенаведених мотивів безпідставними є також позовні вимоги про відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, у зв`язку із чим у їх задоволенні слід відмовити.

На підставі Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ст.ст. 11-14 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 19, 157, 160, 161, 164-166, 170 СК України, суд керуючись ст.ст. 4, 6, 12, 13, 76, 80, 81, 206, 259, 263-265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог органу опіки і піклування Мамалигівської сільської ради Дністровського району Чернівецької області про визначення місця проживання дитини разом із батьком та відібрання дитини у матері без позбавлення батьківських прав для проживання дитини разом із батьком у зв`язку із фактом самостійного виховання дитини батьком без участі матері, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Ляху Г.О.