Дата документу 09.04.2024 Справа № 332/6118/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/6118/23 Головуючий у І інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/859/24 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2024 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука Володимира Івановича на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука Володимира Івановича, заінтересовані особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Шевченківському району, як орган опіки та піклування, Міністерство оборони України про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І. звернувся до суду із заявою, яку в подальшому уточнював, про встановлення факту перебування фізичних осіб на утриманні.

В обґрунтування позову зазначав, що з 2018 року він проживає однією сім`єю з ОСОБА_2 , а з 12.10.2022 - в зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . крім того, 26.12.2006 ОСОБА_2 від попередніх стосунків народила сина - ОСОБА_5 , відомості про батька якого в актовому записі вказано відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, тобто за вказівкою матері. Увесь час до реєстрації шлюбу і після неї діти постійно проживають разом з подружжям та перебувають на повному матеріальному утриманні заявника.

Крім того, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І. зазначав, що з квітня 2022 року він є мобілізованим військовослужбовцем та проходить службу у лавах ЗСУ. Із цією завою звернувся до суду з метою подальшого звернення до керівництва із рапортом про звільнення із лав ЗСУ.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І. просив суд встановити факт перебування фізичних осіб на утриманні, а саме: перебування дітей віком до вісімнадцяти років: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на утриманні військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; зобов`язати відділ по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради провести обстеження житлово-побутових умов проживання сім`ї ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 та надати суду відповідний акт.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року та прийняти нову постанову про задоволення заяви.

В обґрунтування апеляційної скарги, повторюючи доводи заяви, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І. зазначає, що з квітня 2022 року він мобілізований та проходить службу в ЗСУ. Бере участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією проти України. З 2023 року він безрезультатно намагається звільнитись із лав ЗСУ у зв`язку з утриманням трьох неповнолітніх дітей.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Барчук В.І. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, скасуванні рішення суду першої інстанції та задоволенні заяви.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.

Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає повною мірою.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявником перебування трьох дітей тільки на його утриманні, з огляду на те, що мати дітей ОСОБА_2 отримує соціальні виплати на дітей від держави, зокрема, і на старшого сина ОСОБА_5 , який приходиться ОСОБА_1 пасинком, а отже заробітна плата заявника не є єдиним джерелом доходу, який покриває витрати на утримання дітей. Крім того, суд першої інстанції звернув увагу на мету подання цієї заяви - уникнення заявником військової служби.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Згідно п.5 ч.2ст. 293 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (частина перша статті 315 ЦПК України).

Разом з тим, частиною другою статті 315 ЦПК України встановлено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували учасники справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу з квітня 2018 року. Під час спільного проживання у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.11.2019 р., виданого Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (а.с.14) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ., що підтверджується копією витягу з перекладом на українську мову із свідоцтва про народження № 0219011/00/А1І/2022/138937 від 18.08.2022, виданим правлінням цивільного стану м. Свідниця, Республіка Польща. У розділі 7 вказаного витягу, заначено, що заявник ОСОБА_1 , визнав батьківство стосовно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (при народженні ОСОБА_8 ) (а.с.16-20).

Також разом з подружжям проживає старший син ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька якого в актовому записі вказано відповідно до ч.1 ст. 135 СК України, тобто, за вказівкою матері (а.с.10,12).

12.10.2022 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб за актовим записом № 337, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с.9).

Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 (далі Указ № 64/2022), затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ, в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 введено воєнний стан, строк дії якого в подальшому продовжено відповідними Указами Президента України.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 69/2022 (далі Указ № 69/2022) оголошено про загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано- Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

З квітня 2022 року ОСОБА_1 мобілізований та проходить службу у ЗСУ, що підтверджується копією довідки ВЛК від 23.03.2023 № 5567 (а.с.22).

Заявнику необхідно встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей для отримання правової підстави для звільнення його від військової служби в порядку підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ОСОБА_1 у період з травня 2022 року до травня 2023 року отримав виплати військовослужбовця (а.с.23-26).

Згідно з випискою АТ «Приват Банк» по рахунку ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у період з травня 2022 року до вересня 2023 року здійснював регулярні перекази ОСОБА_2 (а.с.27-28).

Відповідно до копії довідки № 804 від 04.10.2023 року ОСОБА_2 перебуває на обліку в УСПН ДСЗН ЗМР та отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям (а.с.29).

Як вбачається із копій довідок, виданих Департаментом соціального захисту населення ЗМР, ОСОБА_2 отримала у період з січня 2023 до жовтня 2023 року чотири види допомоги від держави в загальному розмірі щомісяця 10741,07 грн. (а.с.30-33).

Суд першої інстанції правильно зауважив, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Як зазначалось раніше, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають двох спільних дітей, а отже ОСОБА_1 має обов`язок утримувати своїх дітей, проте він не має обов`язку утримання пасинка - ОСОБА_5 , як правильно зазначив суд першої інстанції, у ОСОБА_1 є тільки таке право, що з урахуванням того, що дитина проживає разом з матір`ю, за відсутності належних доказів підтвердження матеріального забезпечення ОСОБА_5 , не може бути безумовною підставою для визнання факту перебування пасинка на утриманні ОСОБА_1 .

Крім того, з урахуванням вимог статті 318 ЦПК України одним із обов`язкових елементів заяви встановлення факту перебування дітей на утриманні є мета встановлення такого факту. Зазначення мети в заяві необхідне для того, щоб підтвердити юридичну заінтересованість у встановленні такого факту, тобто встановлення такого факту породжуватиме у майбутньому настання певних юридичних наслідків. Проте для того, щоб дійсно встановити цей факт, суд, виходячи із зазначеної мети, повинен дослідити наявність дійсної юридичної заінтересованості. Тому від належно обґрунтованої мети залежить розгляд справи, адже якщо остання не відповідатиме умовам законодавства, то наслідки для заявника будуть негативними.

Оскільки факт перебування дітей на утриманні входить до групи фактів, що мають юридичне значення, то, відповідно, вони породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Під такою необхідністю необхідно розуміти не просто виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин на підставі встановленого факту, а обов`язкову наявність процесуальних наслідків для заявника, які впливають на сферу майнових чи немайнових прав громадян.

Зі змісту статей 17, 65 Конституції України вбачається, що захист держави, забезпечення її безпеки є найважливішими функціями всього Українського народу. Військова служба - це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. До військовослужбовців належать особи, які проходять таку службу, зокрема у Збройних Силах України. З огляду на специфіку військової служби, яка полягає, зокрема, у виконанні військовослужбовцями спеціальних завдань, наявності ризиків для їх життя та здоров`я тощо, будь-яка форма проходження військової служби є обов`язком громадян України щодо захисту держави. Отже, закріплений у Конституції України обов`язок громадян України потребує поваги, а статус військовослужбовців будь-яких категорій обумовлюється військовою службою, інститут якої надає їм спеціальний статус.

Звертаючись до суду із вказаною заявою, ОСОБА_1 наголошував на тому, що метою встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей є отримання правової підстави для його звільнення від військової служби в порядку підпункту г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».

На думку колегії суддів, у період дії воєнного стану під час повномасштабної агресії РФ проти України, уникнення військової служби із захисту Батьківщини не може бути легітимною метою для встановлення факту, що матиме юридичним наслідком звільнення заявника з лав ЗСУ не у спосіб, визначений безпосередньо прямим законом.

Доводи апеляційної скарги є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки.

Таким чином, апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, колегія суддів враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України", № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи заяву, суд першої інстанції правильно визначився з характером правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76 -78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука В.І.слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Барчука Володимира Івановича- залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: