Провадження № 22-ц/812/623/24 Головуючий суду першої інстанції Чаричанський П.О.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2024 року м. Миколаїв Справа № 490/1366/24

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів Базовкіної Т.М., Коломієць В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2024 року, постановлену під головуванням судді Чаричанського П.О., в залі судового засідання в м. Миколаїв , за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг ЖКГ,

В С Т А Н О В И В:

23 лютого 2024 року Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» (далі ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», Товариство) через електронний кабінет системи «Електронний суд» звернулось до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за надання послуг ЖКГ.

Заява мотивована тим, що ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» надає ОСОБА_1 послуги з постачання електричної енергії.

Станом на 21 лютого 2024 року за особовим рахунком № НОМЕР_1 , який відкритий на ОСОБА_1 , виникла заборгованість в сумі 6 803, 76 грн за період лютий 2022 року грудень 2023 року (включно).

Посилаючись на викладене, Товариство просило суд видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» борг за спожиту електричну енергію в сумі 6 803. 76 грн та судовий збір в сумі 242.24 грн.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2024 року відмовлено у видачі судового наказу з підстав пункту 1 частини 1 статті 165 ЦПК України.

Ухвала суду мотивована тим, що заявник, подавши заяву до суду в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи не виконав вимоги частини 1 статті 177 ЦПК України - не надав доказ щодо надсилання боржнику копії заяви (заява подана через електронний кабінет).

Подаючи заяву через «Електронний суд» заявник ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» скористалася сприятливими для себе умовами визначеними частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» сплативши судовий збір у розмірі 242.24 грн з коефіцієнтом 0,8 при подані документів в електронній формі, замість повної ставки 302.80 грн, водночас не надав суду докази надсилання заяви з додатками боржнику.

Отже, як зазначено вище, згідно частини 2 статті 169 ЦПК України суд повинен направити копію заяви з додатками боржнику, а це він може зробити, якщо заяву подано в електронній формі, лише роздрукувавши дану заяву та додатки до неї.

Тоді втрачається мета введення в дію «Електронного суду», так як заявники зменшують свої видатки, а Держава Україна (в особі, в даному випадку, Центрального районного суду м. Миколаєва) додатково несе витрати по роздрукуванню документів для інших учасників справи та збільшується час для опрацювання матеріалів.

Виходячи з наведеного, не зважаючи на те, що в Розділі ІІ «Наказне провадження» не зазначено обов`язку надавати суду докази надіслання боржнику копії заяви та додатків до неї в разі подання документів в електронній формі, даний обов`язок кореспондується згідно частини 2 статті 19 ЦПК України, пункт 4 частини 3 статті 161 ЦПК України, частина 2 статті 169 ЦПК України, а тому норми частини 1 статті 177 ЦПК України застосовуються (розповсюджуються) і на Розділ ІІ «Наказне провадження» при подані заяви в електронній формі.

Залишення судом заяви про видачу судового наказу без руху із наданням стягувачу строку на усунення недоліків заяви процесуальним законом не передбачено.

Не погодившись з ухвалою суду, ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» подало апеляційну скаргу, де посилаючись на її незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм процесуального права, просило її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що докази направлення копії заяви про видачу судового наказу боржнику не входять до переліку документів, які додаються до заяви про видачу судового наказу.

Отже суд першої інстанції помилково дійшов до висновку, що заява подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України.

Частиною 7 статті 43 ЦПК України, положення якої застосовано судом першої інстанції, визначено певний перелік матеріалів при подачі яких до суду в електронній формі, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

На думку скаржника даний перелік є вичерпним.

Крім того, частиною 1 статті 177 ЦПК України, положення якої також застосовано судом першої інстанції при постановленні оскаржуваної ухвали, визначені документи, що додаються саме до позовної заяви, тому дана норма закону не зобов`язує заявника надавати докази надсилання стороні копії заяви про видачу судового наказу, а рівно надавати копії матеріалів по кількості учасників справи.

До того ж, розділом ІІІ частини 2 пункту 29 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи визначено, що у разі подання до суду документів в електронній формі учасник зобов`язаний у випадках, визначених процесуальним законодавством, надати доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів.

Отже, скаржник наполягає, що попереднє направлення документів іншим учасникам справи необхідно виключно у випадках, коли це прямо передбачено в ЦПК України. Якщо така вимога не передбачена положеннями процесуального законодавства, то й обов`язок самостійно направляти такі документи опонентам у заявника відсутній.

В наказовому провадженні ЦПК України взагалі не передбачено такої вимоги як надання доказів надсилання іншим учасникам справи копії заяви про видачу судового наказу при подачі такої заяви ані через підсистему «Електронний суд», ані іншими визначеними законом способами.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 169 ЦПК України копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами надсилається боржникові саме судом і виключно після видачі судового наказу.

Отже надсилання боржникові копій заяви та документів, доданих заявником до цієї заяви, до прийняття судом рішення про видачу судового наказу суперечить діючим процесуальним нормам закону.

На думку скаржника, дане питання процесуальним законодавством повністю та докладно врегульовано, тому відсутня потреба у застосуванні аналогії закону.

ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» заперечує проти висновків суду, викладених в ухвалі щодо «привілей», отриманих заявником, який скористався підсистемою «Електронний суд». Більш того, Товариству незрозумілі висновки, яких дійшов суд, постановляючи ухвалу, які засуджують використання заявником свого права при оплаті за подання заяви про видачу судового наказу через підсистему «Електронний суд» судового збору з коефіцієнтом 0.8. заявником сплачено судовий збір відповідно до вимог законодавства.

Жодних застережень, що оплата судового збору з вказаним коефіцієнтом замість повної ставки судового збору у розмірі 302.80 грн впливає чи додає обов`язків заявнику надавати суду докази надсилання боржнику заяви про видачу судового наказу Цивільний процесуальний кодекс не містить.

Доводи та міркування суду першої інстанції, що у разі подання заявником заяви про видачу судового наказу через підсистему «Електронний суд» без доказів направлення такої заяви з додатками боржнику, спричиняє додаткові витрати суду по роздрукуванню документів, на думку скаржника суперечать нормам чинного законодавства та штучно створюють перепони для реалізації свого права на звернення до суду для захисту порушених інтересів. Однак саме ці висновки покладені у основу постановленої ухвали про відмову у видачі судового наказу.

Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи на час розгляду справи не надходило.

За приписами частини 2 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що 23 лютого 2024 року через систему «Електронний суд» ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія» звернулось до Центрального районного суду м. Миколаєва про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за наданні послуги з боржника ОСОБА_1 у розмірі 6 803.76 грн та витрат по сплаті судового збору у розмірі 242.24 грн. До заяви про видачу судового наказу додано: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника заявника; інші документи, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Відмовляючи у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив із того, що скаржником у порушення частини 1 статті 177 ЦПК України не надано доказів направлення заяви про видачу судового наказу боржнику.

За приписами статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції, що оскаржується заявником зазначеним вимогам не відповідає.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги апеляційний суд звертає увагу на таке.

Положеннями статті 129 Конституції України визначені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «DeGeouffredelaPradelle v. France» від 16 грудня 1992 року; «Bellet v. France» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Так, за положеннями частини 3 статті 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Розділ II ЦПК України «Наказне провадження» передбачає можливість звернення особи, якій належить право вимоги, а також органів та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно зі статтею 160 ЦПК України, судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до положень статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, серед іншого, якщо: заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості; заявлено вимогу до юридичної особи або фізичної особи - підприємця про стягнення заборгованості за договором (іншим, ніж про надання житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення), укладеним у письмовій (в тому числі електронній) формі, якщо сума вимоги не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

У відповідності до приписів частин 1-3 статті 163 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником. У заяві повинно бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. До заяви про видачу судового наказу додаються: документ, що підтверджує сплату судового збору; документ, що підтверджує повноваження представника, якщо заява підписана представником заявника; копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості; інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Отже, положення статті 163 ЦПК України не містять обов`язку заявника при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надавати докази надсилання таких матеріалів боржнику.

При цьому, як передбачено вимогами частини 1 статті 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо:

1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу;

2) заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу;

3) наявні обставини, передбачені частиною 1 статті 186 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

4) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ;

5) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої цієї статті;

6) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу;

7) заяву подано з порушенням правил підсудності.

Відсутність обов`язку заявника за приписами статті 163 ЦПК України при зверненні до суду із заявою про видачу судового наказу в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи надавати докази надсилання таких матеріалів боржнику, виключають можливість відмови судді у видачу судового наказу з підстав подання заяви з порушення вимог статті 163 ЦПК України за пунктом першим частини 1 статті 165 ЦПК України.

Безпідставним є тлумачення судом першої інстанції зазначеного обов`язку заявника, виходячи з норм частини 2 статті 19, пункту 4 частини 3 статті 161, частини 2 статті 169, частини 1 статті 177 ЦПК України, оскільки положення частини 2 статті 19 ЦПК регулюють процесуальні питання, пов`язані з порядком здійснення цивільного судочинства; стаття 161 ЦПК України взагалі не містить частини 3; частиною 1 статті 177 ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту виключно позовної заяви та документів, що додаються до неї.

Разом із тим, вказана процесуальна норма (частина 1 статті 177 ЦПК України) не стосується та не регулює питання подачі саме заяви про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, в наказному проваджені.

Вказані процесуальні правовідносини регулюються розділом II ЦПК України «Наказне провадження», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ, а тому до заяв про видачу судового наказу, де особа, якій належить право вимоги ініціює видачу судового наказу, застосовуються визначені положення наказного провадження.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20, від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20, від 10 березня 2021 року у справі № 766/17333/20-ц, 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц, від 06 жовтня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц, від 27 жовтня 2021 року у справі № 713/1971/20, від 15 вересня 2021 року у справі № 761/16863/14-ц.

Відповідно до приписів частини 2 статті 169 ЦПК України законодавець передбачив, що одночасно з копією судового наказу боржникові надсилається копія заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами.

Отже зазначеною нормою процесуального права щодо розгляду справ наказного провадження передбачено процесуальний порядок, за яким саме на суд покладено обов`язок надіслати боржнику копію заяви стягувача про видачу судового наказу разом з доданими до неї документами одночасно з надсиланням копії судового наказу.

Тобто, враховуючи вищевикладене, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для відмови у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктом 1 частини 1 статті 165 ЦПК України.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги про недоречність розсудів суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні щодо сприятливих умов для заявника по сплаті судового збору при подачі заяви про видачу судового наказу в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, оскільки такі розсуди не сприяють меті судового рішення, а саме досягнення юридичної визначеності у спірних правовідносинах, яке переконує сторони і суспільство у справедливості суду, утвердженні ним прав людини та запобігає стану невизначеності в аналогічних ситуаціях.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).

З огляду на зазначена, апеляційний суд дійшов висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржене судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Судові витрати ТОВ «Миколаївська електропостачальна компанія», пов`язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, підлягають вирішенню за результатами розгляду заяви по суті.

Керуючись статтями 379, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 27 лютого 2024 року скасувати.

Справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївська електропостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді: Т.М. Базовкіна

В.В. Коломієць

Повний текст постанови складено 23 квітня 2024 року.