ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
23 вересня 2024 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Ковалевської Л.М.,
за участю секретаря Кавунець А.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастів Київської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтв про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування,-
Позивач проживала фактично разом з мамою, спадкодавицею, в її будинку до її смерті останні 20 років, хоча була зареєстрована в м. Києві, де мала квартиру, яку здавала в оренду. На момент смерті матері було 95 років і позивач її доглядала. Останні 11 років позивач робила ремонт в будинку, несла витрати по його утриманню. ОСОБА_4 було складено заповіт про передачу будинку та земельної ділянки у спадок порівну позивачу, своїй дочці, та онуку, ОСОБА_5 , який залишився без матері, і якого позивач з мамою виростили.
Як з`ясувалось, відповідач звернувся до Фастівської державної нотаріальної контори 26.03.2019 року, а 25.03.2020 року отримав свідоцтво про право на спадщину на все майно.
Позивач у свідоцтві про право на спадщину не зазначена, як спадкоємець. Після смерті матері відповідач неодноразово говорив позивачу, що хотів би, щоб все майно було оформлене на нього, а позивач буде продовжувати проживати в спадковому будинку. Не погоджуючись на таке, відповідач почав погрожувати позивачу.
Після погроз, відповідач запропонував позивачу відвідати нотаріуса, щоб проконсультуватися. Посадив позивача у машину і відвіз до нотаріуса. Позивач не все пригадує, але їй могли запропонувати підписати якусь заяву. Після звернення до юристів і отримання інформації з Державних реєстрів у липні 2022 позивачу стало відомо про те, що відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про спадщину на все спадкове майно, в якому позивач не вказана, як спадкоємиця, а потім подарував його своїй дочці, ОСОБА_3 . Юристи припустили, що позивач могла підписати заяву про відмову від спадкових прав. Позивачу наразі невідомо, який саме механізм позбавлення спадщини був використаний відповідачем, однак, якщо підставою для отримання свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок та земельну ділянку після смерті її матері відповідачем було підписання позивачем відмови від отримання спадщини, то позивач не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати з огляду на своє захворювання (перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері з 1979 року) та вчинення зі сторони відповідача психічного насилля щодо неї.
А тому позивач вважає, що така заява повинна бути визнана недійсною, також зазначає, що оскільки позивач свідомо не відмовлялася від отримання спадщини і є спадкоємицею не лише за заповітом, але і за законом, фактично прийняла спадщину, про що свідчить факт проживання з матір`ю до смерті і на момент смерті, то вона має право на 1/2 частку вищевказаного спадкового майна. А тому позивач повинна бути вказана в свідоцтві про право на спадщину, а в зв`язку з тим, що відповідач неправомірно подарував своїй дочці, ОСОБА_6 , частку майна, яка йому не належить, а є спадковою часткою позивача то вважає, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним.
На підставі викладеного, позивач просила встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , 1946 року народження, зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 ; визнати недійсною заяву ОСОБА_1 про відмову від спадщини; внести зміни до свідоцтва про право на спадщину, видане Фастівською районною державною нотаріальною конторою 25.03.2020 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначивши в ньому другого спадкоємця, ОСОБА_1 , на 1/2 частку спадкового майна; визнати недійсними в 1/2 частині договори дарування нерухомого майна, укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 21.09.2020 за № 4382 і 4379; судові витрати покласти на відповідачів.
23 серпня 2023 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Разом з відкриттям провадження у справі було витребувано з Фастівської районної державної нотаріальної контори, копії документів: спадкової справи, відкритої 26.03.2019 після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (№ у спадковому реєстрі 63959053, у нотаріуса 101/2019; з приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М.; копію Договору дарування №4382 від 21.09.2020 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
19.09.2024 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Козаєвої Н.М. надійшла копія Договору дарування №4382 від 21.09.2020 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
29.09.2023 року представник відповідачаОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що як на підставу заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що заява про відмову від спадщини була підписана нею внаслідок психологічного насильства над нею з боку відповідача 1, а також у стані під час якого вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними у зв`язку з її захворюванням.
При цьому, ні позивачем, ні її представниками не було надано доказів того, що позивач на момент подання заяви про відмову від спадщини, тобто станом на 26.03.2019 року не усвідомлювала значення своїх дій щодо вчиненого правочину. Разом з тим, доводи позовної заяви не ґрунтуються на вимогах закону та не підтверджуються наданими доказами. На підставі викладеного, представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити.
15.11.2023 року представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якого просив позовні вимоги задовольнити.
20.11.2023 року від Другої Фастівської державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи після смерті ОСОБА_4 .
Ухвалою від 23.11.2023 року продовжений строк підготовчого провадження, на 30 днів.
14.12.2023 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог відповідно до яких просив :
- встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , 1946 року народження, зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , на момент її смерті, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 ;
- визнати недійсною заяву ОСОБА_1 від 26.03.2019 року про відмову від спадщини;
- внести зміни до свідоцтв про право на спадщину, виданих Фастівською районною державною нотаріальною конторою 25.03.2020 року, зареєстрованих в реєстрі за № 595 і № 593, зазначивши в кожному другого спадкоємця - ОСОБА_1 , на 1/2 частку спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
Ухвалою від 20.12.2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою від 18.07.2024 року клопотання представника позивача про примусовий привід свідка ОСОБА_7 задоволено частково. Викликано в судове засідання державного нотаріуса Другої Фастівської районної державної нотаріальної контори Бігіч С.Ю. з метою її допиту лише в частині надання відомостей та інформації безпосередньо щодо предмету даного спору, а саме заяви про відмову від спадщини, що була нею посвідчена.
Ухвалою від 17.09.2024 рокузадоволенні клопотання представника позивача - адвоката Мащенко А.Г. про примусовий привід свідка у вищевказаній цивільній справі - відмовлено.
В судовому засіданні позивач, представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.
Відповідач - ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення уточнених позовних вимог, просили в задоволені позову відмовити в повному обсязі, проте відповідач підтвердив, що позивач дійсно проживала зі своєю матір`юв будинку АДРЕСА_1 .
Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, повідомлялася вчасно та належним чином про час і місце розгляду справи. 02.02.2024 року подала заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі з підстав викладених відповідачем 1 у відзиві на позов.
Третя особа - Фастівська районна державна нотаріальна контора в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала лист про розгляд справи без присутності представника Другої Фастівської державної нотаріальної контори Київської області, проти позовних вимог не заперечує.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦПК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Принцип змагальності в цивільному судочинстві забезпечує повноту дослідження обставин справи, зокрема, ст. 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.
Фактичні обставини справи, встановлені судом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_4 , яка проживала в приватному будинку АДРЕСА_1 .
Спадкодавець залишила заповіт, що посвідчений Борівською селищною радою Фастівського району Київської області 31.08.2016 року реєстр №41, згідно якого заповідала усе своє майно, що буде належати їй на день смерті: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у рівних частинах (т.1 а.с.193).
Відповідач - 1 ОСОБА_2 26.03.2019 звернувся до Фастівської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим ОСОБА_7 державним нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори 25.03.2020, реєстровий № 595, бланк НОЕ 496009.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 101/2019 після смерті ОСОБА_4 , зокрема із заяви ОСОБА_2 про прийняття спадщини, останній повідомив нотаріусу, що окрім нього є ще спадкоємиця за заповітом дочка померлої ОСОБА_1 (т.1 а.с.191).
Як встановлено судом, спадкоємці до нотаріальної контори приїхали разом, заяву про відмову від спадщини ОСОБА_1 подала в межах строку для прийняття спадщини-26.03.2019
При цьому, як вбачається з заяви ОСОБА_8 про відмову від спадщини на користь спадкоємця за заповітом онука померлої ОСОБА_2 , нотаріусом їй роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, та може бути відкликана протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини (стаття 1273 ЦК України) (том 1 а.с.195).
Крім цього, рукописним текстом з заяві ОСОБА_1 власноручно написала: « Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставила свій підпис і прізвище та ініціали (т.1 а.с.195).
Своїм правом на відкликання заяви про відмову від спадщини в межах встановленого законом строку ОСОБА_1 не скористалась.
Щодо вимоги позивача про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 , 1946 року народження, зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 суд встановив наступні обставини.
Як зазначив представник позивача, вказана вимога є необхідною для позивача, бо шестимісячний строк на подання заяви сплив, а якщо судом буде встановлений даний факт, то позивач буде визнаватись особою, яка фактично прийняла спадщину.
Суд, критично сприймає зазначену позицію сторони позивача, проте оскільки даний факт не заперечувався іншою стороною, відповідач визнав цю вимогу та свідки даний факт підтвердили, а тому наявні правові підстави для задоволення позову у цій частині.
При цьому, слід зазначити, що право на відмову від прийняття спадини і право на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи по різному врегульовані у ЦК України. Тобто без адресна відмова від прийняття спадщини дійсно може бути відкликана. Тоді як відмова від спадщини на користь іншої особи може бути лише визнана недійсною, але не може бути відкликана.
Щодо решти позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.
Як стверджує сторона позивача, ОСОБА_1 свідомо не відмовлялася від отримання спадщини і є спадкоємицею не лише за заповітом, але і за законом, фактично прийняла спадщину, про що свідчить факт проживання з матір`ю до смерті і на момент смерті, то вона має право на 1/2 частку вищевказаного спадкового майна. А тому, позивач повинна бути вказана в свідоцтві про право на спадщину, а в зв`язку з тим, що відповідач неправомірно подарував своїй дочці, ОСОБА_6 , частку майна, яка йому не належить, а є спадковою часткою позивача то вважає, що договір дарування повинен бути визнаний недійсним.
Як стверджує відповідач ОСОБА_2 одразу після смерті матері, позивач особисто звернулась до нього, з метою встановлення опіки над нею і сама виявила бажання передати свою частку у спадковому майні. З моменту смерті бабусі до підписання відмови пройшло п`ять місяців і жодним чином ніхто на тітку не тиснув. Тітка самостійно прийняла таке рішення, бо з нею дійсно було нормальні стосунки, документи вона передала раніше, ще перед поїздкою до нотаріуса. Зміна рішення позивача щодо відмови від прийняття спадщини і звернення до суду майже через чотири роки після відмови, може бути повязано, з тим, що позивач має сина - ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який напевно не погодився з позицією матері, яка відмовилась від спадщини на користь племінника.
Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 1946 року народження, є особою похилого віку, недієздатною чи обмежено дієздатною не визнавалась.
Як вбачається з наданих позивачем довідок з КП «Київський міський психоневрологічний диспансер № 1», останні не містять записів про те, що на час подання заяви про відмову від спадщини (26.03.2019 року) позивач знаходилась у стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Також в зазначених довідках відсутній запис про загострення хвороби у цей період.
Разом з тим, нотаріусом Фастівської районної державної нотаріальної контори під час подання заяви про відмову від спадщини було встановлено особу і перевірено дієздатність позивача.
В матеріалах справи відсутні докази, що ОСОБА_1 доставлялася в лікувальний заклад примусово.
При цьому, у судовому засіданні встановлено, зокрема і показами свідків, що позивач добре соціально адаптована, веде нормальне життя, багато читає, грає на фортепіано, спілкується з іншими людьми.
Крім цього, позивач з 01.11.2002 року і по даний час працює в дитячій музичній школі на посаді викладача фортепіано з виконанням обов`язків концертмейстера.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 була допитана як свідок і суду пояснила, що звернулась до суду, бо їй набридло жити у сусідів, хоче отримати у власність будинок своїх батьків, сприймала ОСОБА_10 як сина, бо його мати рано пішла із життя. Зазначила, що вона працювала в інституті ОСОБА_11 . Коли її мати постаріла вона переїхала до неї проживати та доглядати за нею. Однак, з часом ОСОБА_12 почав вчиняти проти неї насильство і це бачила її мати, яка і вирішила змінити заповіт. Коли ОСОБА_12 дізнався про новий заповіт то почав викручувати їй руки, погрожувати, а потім почав вмовляти що буде їй допомагати, щоб я віддала йому свою частку. До написання заяви про відмову ОСОБА_13 поводив себе нормально, насильства не застосовував.У нотаріуса ніяких документів не надавала, всі документи були у ОСОБА_12 . Приїхавши до нотаріуса відмовити ОСОБА_12 не могла та підписала якусь заяву. Також зазначила, що ще в 2021 році ОСОБА_13 її сильно побив, але вона до поліції тоді не зверталась, а коли розпочалась війна, ОСОБА_13 приїхав до смт. Борова і проявив до неї сильну агресію, почав бити.
В судовому засіданні, за клопотанням представника позивача, також були допитані свідки: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .
Свідок, ОСОБА_14 , суду пояснила, що вона в близьких стосунках з ОСОБА_1 та знала, що матір ОСОБА_17 частину будинку заповіла ОСОБА_17 , а іншу ОСОБА_12 . Однак, через залякування та погрози ОСОБА_17 заставили віддати свою частку та підписати документи.
Свідок, ОСОБА_15 , суду пояснила, що вона знайома з ОСОБА_17 . ОСОБА_17 жила в будинку поки її не вигнав ОСОБА_12 . Знає, що ОСОБА_17 стоїть на обліку в лікаря, проте вона нормальна, адекватна жінка, яка хоче проживати в будинку в якому народилась і постаріли її батьки. Зі слів ОСОБА_17 , після того як ОСОБА_12 все на себе переписав, то тільки тоді дізналася про залякування і погрози відносно ОСОБА_17 зі сторони ОСОБА_12 .
Свідок, ОСОБА_16 , суду пояснила, що вона весь час спілкується з цієї сім`єю. ОСОБА_12 став агресивним після смерті дідуся. Була здивована тим, як ОСОБА_12 побив ОСОБА_17 , гематоми були по всьому тілі. ОСОБА_17 планувала жити в спадковому будинку, а тільки після своєї смерті все повинно було перейти ОСОБА_12 .
Також, свідком ОСОБА_18 були надані письмові пояснення відповідно до яких, ОСОБА_18 зазначила, що ОСОБА_1 знає багато років, відносини з нею нормальні. ОСОБА_17 проживала разом з матір`ю в смт. Борова все життя до самої її смерті. ОСОБА_17 змушена була передати свою частку будинку, яку їй залишила мати, бо ОСОБА_12 їй погрожував, психологічно давив на неї. ОСОБА_17 казала, що племінник возив її до нотаріуса, розказував, що вона буде продовжувати проживати в будинку до самої смерті, а він буде її доглядати. На другий день війни, ОСОБА_12 дуже побив ОСОБА_17 , що її важко було впізнати. Ні ОСОБА_12 , ні його дочка в будинку не проживають.
Суд зауважує, що позивачці ОСОБА_1 , її представнику, були створені необхідні процесуальні умови для збирання і подання доказів щодо психічного стану позивача, а представником відповідача звернуто увагу на відсутність висновку психіатричної експертизи як доказу у даній категорії справ.
Виходячи із усталеної судової практики (правова позиція Верховного суду України в постанові від 29.02.2012 року у справі № 6-9цс12), в предмет доказування у даній справі має входити запитання: чи мала місце в момент вчинення правочину - заяви про відмову від спадщини, підписана позивачем 26.03.2019 року неспроможність ОСОБА_1 розуміти значення своїх дій та/або керувати ними.
Проте, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи стороною позивача заявлено не було.
Суд сприяв сторонам у здійсненні ними своїх процесуальних прав, однак, небажання сторони позивача подавати передбачені цивільним процесуальним законом докази щодо свого психічного стану, зумовило відсутність таких доказів в матеріалах справи.
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.
Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк тривалістю у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частиною першою статті 1273 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Частинами п`ятою, шостою статті 1273 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно із частиною другою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п`ята статті 1274ЦК України).
Аналогічні положення містяться у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування».
Звернувшись до суду з цим позовом, представник позивача посилається на те, що заява про відмову від спадщини була підписана ОСОБА_1 внаслідок психологічного насильства над нею та тиску з боку відповідача ОСОБА_2 проти її волі, а також у стані під час якого вона не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними у зв`язку з її захворюванням.
Таким чином, позивачем визначено правовою підставою позову правила статей 225 та 231 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Для визнання правочину недійсним на підставі статті 231 Цивільного кодексу України позивач має довести:
1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;
2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі;
3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних, діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його проти волі особи під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.
Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Так, стороною позивача не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту подання нею заяви про відмову від прийняття спадщини внаслідок психічного насилля над нею з боку ОСОБА_2 . При цьому, сама позивач, яка допитувалась як свідок, суду зазначила, що ще в 2021 році ОСОБА_13 її сильно побив, але вона до поліції тоді не зверталась, а коли розпочалась війна, ОСОБА_13 приїхав до смт. Борова і проявив до неї сильну агресію, почав бити.
Отже, відмова від спадщини відбулась 26.03.2019, а можливе застосування фізичного насильства з боку відповідача, зі слів позивача, в 2021, на початку 2022 року.
Крім цього, сторона позивача надає до суду лист Фастівського районного управління поліції № 8642/109/1700/00-22 від 26.09.2022 року з якого вбачається, що звернень ОСОБА_1 до Фастівського РУП на протязі 2018 та 2019 роках не зареєстровано (тобто період з дати відкриття спадщини і до подання заяви про відмову від спадщини).
Повідомлень щодо правопорушень з боку ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1 у 2018 році також не було. Отже, вищезазначений листом спростовуються доводи позивача про те, що в період (момент) подання нею заяви про відмову від прийняття спадщини над нею вчинялося насилля з боку Відповідача - 1.
З урахуванням вищевикладеного, суд не приймає доводи представника позивача про те, що позивача було доставлено до нотаріуса під психологічним тиском, що такий тиск було здійснено з дати відкриття спадщини, оскільки сама позивач у судовому засіданні зазначила, що добровільно поїхала до нотаріуса разом з ОСОБА_12 на його автомобілі. У нотаріуса ніяких документів не подавала, всі документи були у ОСОБА_12 . Приїхавши до нотаріуса відмовити ОСОБА_12 не могла та підписала якусь заяву. В 2021 році ОСОБА_13 її сильно побив, але вона до поліції тоді не зверталась, а коли розпочалась війна, Саша приїхав до смт. Борова і проявив до неї сильну агресію, почав бити. Тому, у батьківському будинку вона проживала до лютого 2022 року.
Матеріали справи не місять жодних належних та допустимих доказів з приводу примусової доставки чи безпосереднього тиску під час підписання заяви.
Отже, суд приходить до висновку, що позивач та її представник не послідовно і суперечливо викладає обставини справи у своїх поясненнях, що не свідчить про об`єктивність позиції сторони позивача.
Також, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв`язку між діями кривдника, який застосовує психологічне насильство та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення особи від спадщини, тобто основний акцент необхідно зробити на об`єктивній та суб`єктивній стороні.
Позивачем в ході судового розгляду справи не надано належних та допустимих доказів того, що відмова від прийняття спадщини після смерті матері написана нею проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку позивача та за відсутності у неї бажання реально відмовлятися від спадщини.
Також, позивач, як на підставу позову посилається на те, що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічного насилля та психічного розладу (ст.225 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при складанні заяви про відмову від спадщини ОСОБА_1 за станом здоров`я не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, матеріали справи не містять.
Доводи позивача ОСОБА_1 про недійсність правочину внаслідок похилого віку, поганого стану здоров`я, перебування на обліку у психоневрологічному диспансері №1 з 1993 року тощо, у даному випадку правового значення не мають. Позивач в своєму позові зазначає, що вона є хворою особою похилого віку та під тиском племінника не усвідомлювала значення своїх дій, підписуючи вказаний правочин-заяву про відмову від спадщини.
При цьому, діє презумпція психічного здоров`я, оскільки відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України.
При цьому, ні позивачем, ні її представниками не було надано суду доказів того, що позивач на момент подання заяви про відмову від спадщини, тобто станом на 26.03.2019 року не усвідомлювала значення своїх дій щодо вчиненого правочину.
Показання свідків: ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 щодо поганого самопочуття та пригніченого стану позивача ОСОБА_1 бажання проживати у батьківському будинку, не дають підстав стверджувати, що вона під час вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, чи правочин вчинено під психічним чи фізичним тиском, а тому правового значення не мають.
Також, на думку суду, про здатність ОСОБА_1 усвідомлювати значення своїх дій, а також вчинення правочину без психологічного та фізичного тиску свідчить й той факт, що у нотаріуса вона власноручно в оскаржуваному правочині зазначила, що «Цю заяву прочитано мною особисто, її зміст мені зрозуміло» та поставила свій підпис і прізвище та ініціали (т.1 а.с.195).
Крім цього, під час подання заяви про відмову від прийняття спадщини на користь племінника, нотаріус роз`яснювала норми Цивільного кодексу України щодо спадкування, в тому числі юридичні наслідки відмови від прийняття спадщини, положення статей 1273 ЦК України, якими вона обґрунтовує свої вимоги в позові, що підтверджується особистим підписом позивача.
Вказані обставини свідчать про обізнаність позивача зі своїми правами як на прийняття спадщини, так і на відмову від неї. При цьому зміна думки щодо відмови від спадщини у зв`язку з погіршенням взаємовідносин сторін не може бути достатньою та обґрунтованою підставою для визнання такої відмови недійсною. Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Отже, на виконання загальних засад цивільного судочинства щодо змагальності сторін, процесуального обов`язку щодо подання доказів та доведеності перед судом їх переконливості, позивачем ОСОБА_1 та її представником не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що заява про відмову від прийняття спадщини була складена нею внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску ОСОБА_2 , а також що вона є особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання вказаної відмови від прийняття спадщини від 26 березня 2019 року недійсною. Позивач добровільно позбавила себе права на частку в спадщині після смерті матері та такі дії відповідали її волевиявленню.
Позовні вимоги про внесення змін до свідоцтв про право на спадщину, виданих Фастівською районною державною нотаріальною конторою 25.03.2020 року та визнання частково недійсними договорів дарування нерухомого майна, укладені ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Козаєвою Н.М. 21.09.2020 року за № 4382 і 4379 є похідними від цієї вимоги, а тому теж задоволенню не підлягають.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач не спростував у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 Цивільного кодексу України), не виконав встановленого процесуальним законом обов`язку доведення обставин, на які послався у позові як на підставу своїх вимог, зокрема, не довів належними і допустимими доказами факту застосування до позивача психічного тиску з боку відповідача - 1, чи вчинення оспорюваного правочину проти своєї справжньої волі, а також не довела, що під час вчинення оспорюваного правочину, вона не усвідомлювала значення своїх дій, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.
Питання щодо судових витрат вирішити у порядку ч. 8 ст.141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12,13,17,76-81,89, 141, 258, 259, 263- 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, ст.. 202,203,215,225,231,1273,1274 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» суд, -
Позов ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП не відомий, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП не відомий, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_4 , третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора, місцезнаходження: Київська область, м. Фастів, вул. Шевченка, 4 про визнання заяви про відмову від спадщини недійсною, про внесення змін в свідоцтво про право на спадщину, про визнання частково недійсним договору дарування - задовольнити частково.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із спадкодавицею - матір`ю ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_1 .
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 27.09.2024.

Суддя Л.М.Ковалевська