ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

25 вересня 2024 року

м. Харків

Справа № 953/596/22

Провадження № 22-ц/818/1680/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Сергій Шевцова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_2 про витребування квартири та скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2024 року, ухвалене суддею Демченко С.В., -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2022 року перший заступник керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Сергій Шевцова звернулася до суду із позовом в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_2 про витребування квартири та скасування державної реєстрації права власності.

В обгрунтування позову зазначає, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у справі №640/10831/19 було частково задоволено позов Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 квітня 2017 року - квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л., зареєстрований в реєстрі за № 1012; скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1012 від 14 квітня 2017 року. У задоволенні позовних вимог в частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2017 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , недійсним, скасування рішення про його державну реєстрацію, визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади - відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року в частині відмови у задоволені позову про визнання договору купівлі-продажу від 07 липня 2017 року недійсним, скасування рішення про його державну реєстрацію змінено та викладено мотивувальну частину рішення в редакції вказаної постанови, зокрема рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою скасовано, визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою. Отже, спірна квартира на підставі рішення суду визнана відумерлою спадщиною, а тому вказана обставина не потребує доказування. Разом з тим після прийняття постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року ОСОБА_2 відчужила спірну квартиру на користь ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3940 від 27 вересня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шахматовою І.В. Вказані обставини унеможливлюють виконання постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині реєстрації за територіальною громадою права власності на спірну квартиру як відумерлу спадщину. Викладені обставини свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 протиправно, поза волею територіальної громади вибула на користь приватної особи, що є підставою для звернення до суду з позовом про витребування нерухомого майна з чужого володіння. Зауважив на тому, що відчуження спірної квартири на користь відповідача суперечить положенням ст.ст.178, 658, 1277 ЦК України, оскільки станом на день укладення договору купівлі-продажу № 3940 від 27 вересня 2021 року, третя особа була позбавлена права на відчуження зазначеного вище нерухомого майна, враховуючи, що таке майно визнано судом відумерлою спадщиною, тобто є майном, яке відповідно до вимог ст.178, 1277 ЦК України обмежене в цивільному обороті. Акцентував увагу на тому, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстровано на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Вказав, що, не зважаючи на ту обставину, що у Харківської міської ради наразі відсутня державна реєстрація права власності на спірне майно, слід врахувати, що метою віндикаційного позову є саме забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №755/11237/18. На їх переконання, витребування спірної квартири не буде порушенням принципу на мирне володіння майном. Спірне нерухоме майно вибуло поза волею територіальної громади міста, а тому перебування такого майна у володінні відповідача суперечить інтересам територіальної громади як законного власника. Зауважив на тому, що територіальна громада не надавала згоди на набуття права власності на спірну квартиру відповідачем та взагалі не була обізнана про вчинений правочин щодо відчуження спірного нерухомого майна, оскільки не була стороною договору купівлі-продажу від 27 вересня 2021 року та не ухвалювала жодних розпорядчих актів щодо відчуження квартири у приватну власність.

З урахуванням викладеного просить суд:

витребувати у відповідача на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , зобов`язавши ОСОБА_1 передати вказану квартиру за актом приймання-передачі Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 (запис про право власності № 44161092 від 27 вересня 2021 року, внесений на підставі рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Шахматової І. В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 60592859 від 27 вересня 2021 року; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101), з одночасним припиненням права приватної власності ОСОБА_1 на вказаний об`єкт нерухомого майна.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2024 року позов першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Сергій Шевцова в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задоволено частково.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Харківської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 270грн.

У задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що на момент укладання 27 вересня 2021 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не було жодних перешкод для його укладання. Нотаріус перевірив наявність заборон та обтяжень щодо нерухомого майна, а продавець свідчила та гарантувала, що предмет договору (спірна квартира) в спорі не перебуває, правами третіх осіб не обтяжений.

Зазначає, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості, а може діяти покладаючись на відомості ДРРПНМ, за відсутності обставин, що можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Вважає, що спірні правовідносини виникли саме через бездіяльність сторони позивача. Вказана квартира була визнана відумерлою спадщиною ще 10 червня 2021 року. Разом з тим, працівниками Харківської місцевої прокуратури №2 не було обрано належний спосіб захисту прав Харківської міської ради у вигляді витребування спірної квартири від ОСОБА_2 , що призвело до відмови у задоволенні позовних вимог до останньої і відповідно залишення чинним договору купівлі-продажу від 07 липня 2017 року. В межах справи №640/10831/19 не було вжито заходів забезпечення позову; не було в розумний строк пред?явлено позов про витребування спірної квартири від ОСОБА_2 , не було проведено державну реєстрацію права власності на відумерлу спадщину.

Також звертає увагу на те, що судом першої інстанції безпідставно не застосовано правову позиції викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15, згідно змісту якої територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Вважає, що обставини справа №461/12525/15 є подібними обставинами у даній справі.

Зазначає, що прокуратура не позбавлена можливості захищати інтереси держави в особі Харківської міської ради шляхом стягнення збитків з особи злочинця.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог про витребування у відповідача спірної квартири, тому в іншій частині рішення суду не переглядається.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині витребування у відповідача спірної квартири суд першої інстанції виходив з того, що Харківська міська рада набула статусу її власника на підставі постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року. Оскільки квартира вибула з власності територіальної громади м. Харкова поза її волею на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який у судовому порядку визнаний недійсним, позивач може витребувати своє майно від відповідача на підставі ст.ст.387, 388 ЦК України. При цьому, нездійснення територіальною громадою державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не позбавляє її такого права. Крім того, третя особа - ОСОБА_2 , здійснюючи продаж спірної квартири відповідачу - ОСОБА_1 , діяла недобросовісно оскільки, остання будучи відповідачем у справі №640/10831/19 та на час вчинення продажу була обізнана про набрання законної сили постановою Харківського апеляційного суду у цій справі від 10 червня 2021 року про визнання квартири відумерлою спадщиною.

Проте, погодитися із висновком суду про наявність підстав для задоволення позову колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам процесуального закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у справі №640/10831/19 було частково задоволено позов заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 14 квітня 2017 року, а саме - квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_4 з однієї сторони, та ОСОБА_5 - з іншої, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л., зареєстрований в реєстрі за № 1012.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харченко Л. Л. про державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна № 1012 від 14 квітня 2017 року.

У задоволенні позовних вимог у частині визнання договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2017 року недійсним, скасування рішення про його державну реєстрацію, визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади - відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року у справі №640/10831/19 рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у частині відмови у задоволені позову про визнання договору купівлі-продажу від 07 липня 2017 року недійсним, скасування рішення про його державну реєстрацію - змінено, викладено мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою скасовано.

Визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року в незміненій частині та постанова Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року набрали законної сили 10 червня 2021 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2023 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та постанова Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2017 року, скасування рішення про його державну реєстрацію та передачу квартири у власність територіальної громади м. Харкова залишено без змін.

Із змісту постанови Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року вбачається наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 16 травня 2006 року реєстраційний №2-06-254001-ц, виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна Виконавчого комітету ХМР, ОСОБА_4 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до актового запису про смерть №5156 від 07.04.2017 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В матеріалах справи наявна копія нотаріально посвідченого Договору від 14 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , за умовами якого ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 придбав у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2020 року у дійсній цивільній справі договір від 14 квітня 2017 був визнаний недійсним з огляду на те, що він був укладений, коли продавець вказаної квартири вже помер, тобто припинилася його цивільна право- та дієздатність. В цій частині рішення суду учасниками справи не оскаржувалося, тому набуло законної сили та є чинним.

За нотаріально посвідченим договором від 07 липня 2017 року ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Оскільки договір купівлі-продажу від 14 квітня 2017 року був визнаний судом недійсним, ОСОБА_5 не набув на неї права власності, а отже не мав права її відчужувати та укладати 07 липня 2017 року відносно неї договір купівлі-продажу із ОСОБА_2 .

Оскільки прокурор представляє особу, яка вважає себе власником квартири, чиї права порушені Договором від 14 квітня 2017 року та Договором від 07 липня 2017 року ефективним способом захисту його прав після визнання недійсним Договору від 14 квітня 2017 року буде пред`явлення позову про витребування майна з чужого володіння, а не визнання наступного Договору від 07 липня 2017 року недійсним.

З наявних у матеріалах справи доказів у сукупності вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_4 ніхто не прийняв.

Прокуратура з дійсним цивільним позовом звернулася 29 травня 2019 року, тобто через два роки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 . Тому квартиру належить визнати відумерлою спадщиною.

Вимога про передачу спірної квартири у власність територіальної громади м. Харкова в особі ХМР є передбаченою й може бути заявлена лише після прийняття квартири, як відумерлої спадщини, до комунальної власності та отримання правовстановлюючих документів.

Відповідно до положень ч.ч.4, 5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Матеріали справи свідчать, що 27 вересня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність (купує) належну продавцю на праві приватної власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Вказаний Договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шахматовою І. В. за реєстровим № 3940.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 293408392 від 30 грудня 2021 року, об`єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: реєстр № 3940, виданий: 27.09.2021, видавник: приватний нотаріус ХМНО Шахматова І. В. на праві приватної власності належить ОСОБА_1 .

Позиваючись до суду прокурор посилається на те, що територіальна громада не надавала згоди на набуття права власності на спірну квартиру відповідачем та взагалі не була обізнана про вчинений 27 вересня 2021 року правочин щодо відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спірного нерухомого майна, оскільки не була стороною цього договору купівлі-продажу та не ухвалювала жодних розпорядчих актів щодо відчуження квартири у приватну власність. Спірне нерухоме майно вибуло поза волею територіальної громади міста, а тому перебування такого майна у володінні відповідача суперечить інтересам територіальної громади як законного власника. Не зважаючи на ту обставину, що у Харківської міської ради наразі відсутня державна реєстрація права власності на спірне майно, слід врахувати, що метою віндикаційного позову є саме забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Також зазначає, що орган, на який покладено обов`язок щодо здійснення захисту інтересів держави у спірних правовідносинах - Харківська міська рада, будучи обізнаною про постановлення судових рішень на користь територіальної громади та маючи можливість шляхом доступу до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнатися про відчуження спірної квартири на користь відповідача, не звернулася до суду з позовом про витребування нерухомого майна. При цьому, 24 листопада 2021 року окружною прокуратурою відповідно до вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» письмово повідомлено Харківську міську раду про намір звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави у спірних правовідносинах та запропоновано позивачу самостійно захистити інтереси держави шляхом пред`явлення відповідного позову. Проте, як слідує зі змісту відповіді юридичного департаменту Харківської міської ради від 10 грудня 2021 року, міська рада не заперечує щодо звернення Київською окружною прокуратурою м. Харкова з позовом в інтересах держави про витребування спірного майна на користь територіальної громади.

Згідно п.3 ч.1 ст.131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом.

Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 ч.1 ст.131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року за №1697-VII.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта статті 56 ЦПК України).

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (абзац 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»).

Таким чином, для перевірки наявності підстав для звернення прокурора з позовом в інтересах держави суду слід перевірити, а прокурору в позовній заяві необхідно обґрунтувати, чи вимагають захисту реальні державні інтереси та чи є передбачені ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст.2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (п. 4 мотивувальної частини).

Отже, на думку колегії, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

За таких обставин, з урахуванням предмету спору, прокурором належним чином обґрунтована наявність порушень інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права.

За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У частині другій статті 1280 ЦК України передбачено, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), зазначено, що:

«Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі.

Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року у справі № 205/6482/19 (провадження № 61-1253св23) зазначено, що:

«добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Враховуючи викладене, судові рішення у цій справі слід скасувати, а в позові відмовити з тих підстав, що за встановлених судами обставин майно у відповідача не може бути витребувано в порядку статей 387, 388 ЦК України, а права позивача в зв`язку з цим захисту не підлягають. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується (див. постанову Верховного Суду України від 18 січня 2017 року (провадження № 6-2776цс16))».

Даний висновок також узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі №206/2616/21.

З приводу посилань суду першої інстанції про те, що висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, щодо ефективного способу захисту права територіальної громади не можуть бути застосовані у даному випадку, оскільки правовідносини, що були предметом розгляду ВП ВС, не є подібними до обставин цієї справи, згідно з якими набуття спірної квартири відповідачем відбулось не у порядку «штучного спадкування», а за договором купівлі-продажу, що порушує інтереси держави та територіальної громади - колегія зазначає наступне.

Так, у пунктах 24-32, 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 зазначено, що для цілей застосування приписів процесуальних законів подібність правовідносин слід оцінювати за змістовним, суб?єктним та об?єктними критеріями.

Для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Велика Палата Верхового Суду звертає увагу на те, що слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 (пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України; пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України) та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України (пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України; пункту 5 частини першої статті 339 КАС України) таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом.

Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин (як-от участь банку або іншої фінансової установи у кредитних правовідносинах, що слідує зі змісту частини першої статті 1054 ЦК України) та/чи їх специфічний об`єкт (об`єктом правовідносин за кредитним договором є кошти):

Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах.

Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій. Наприклад, у постанові від 5 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, вирішуючи питання невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у порівнюваних справах № 6-52цс14, № 6-535цс15 і № 916/2129/15 об`єктами спору були нежилі приміщення, а не земельні ділянки, як у справі № 522/2201/15-ц. Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що означена відмінність в об`єктах спору не означає неподібність спірних правовідносин у зазначених справах, бо і нежилі приміщення, і земельні ділянки є нерухомим майном, щодо якого приписи ЦК України про позовну давність і про витребування майна з чужого незаконного володіння мають діяти однаково.

Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. У визначених випадках (частина дев`ята статті 10, пункт 10 частини першої статті 252, пункти 1, 2 і 3 частини другої статті 389, абзаци другий та третій пункту 5 частини другої статті 392 , пункт 5 частини другої статті 394, пункти 4, 5 частини першої статті 396, частин перша-четверта, пункти 2, 3 частини шостої статті 403, частина четверта, шоста-сьома статті 404, підпункт 7 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України; частина десята статті 11, пункт 7 частини першої статті 228, пункти 1, 2, 3 частини другої статті 287, абзаци другий-третій пункту 5 частини другої статті 290, пункт 5 частини першої статті 293, пункти 4, 5 частини першої статті 296, частини перша-четверта, пункти 2, 3 частини шостої статті 302, частини четверта, шоста-сьома статті 303, підпункт 7 пункту 1 Розділу ХІ «Перехідні положення» ГПК України; частина шоста статті 7, пункт 5 частини другої статті 236, пункти 1, 2, 3 частини четвертої статті 328, абзаци другий, третій пункту 4 частини другої статті 330, пункт 6 частини першої статті 333, пункти 4, 5 частини першої статті 339, частини перша-четверта, абзаци другий-третій частини шостої статті 346, частини четверта, шоста-сьома статті 347, підпункт 8 пункту 1 Розділу VII «Перехідні положення» КАС України) необхідно встановити подібність правовідносин (відносин), що з огляду на значення слова «подібний» не завжди означає тотожність.

Якщо у різних справах вважати подібними лише ті правовідносини, у яких тотожними (однаковими) є предмети та підстави позову, встановлені судами обставини, а також матеріально-правове регулювання, то можливість звернення з касаційною скаргою з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України (пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України) була би вкрай обмеженою та не відповідала би ролі Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики (частина третя статті 125 Конституції України, частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Самі по собі предмети позовів і сторони справ можуть не допомогти встановити подібність правовідносин ні за змістовим, ні за суб`єктним, ні за об`єктним критеріями. Не завжди обраний позивачем спосіб захисту є належним й ефективним. Тому формулювання предмета позову може не вказати на зміст і об`єкт спірних правовідносин. Крім того, сторонами справи не завжди є сторони спору (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 70)). Наприклад, з неналежним відповідачем спору немає, але стороною справи він є. А позивач може помилятися з приводу участі у спірних правовідносинах, проте його процесуальний статус як позивача від цього не залежить. Тому порівняння сторін справи не обов`язково дозволить оцінити подібність правовідносин за суб`єктами спірних правовідносин.

Отже, у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи (див. постанови від 27 березня 2018 року у справі № 910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі № 925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі № 910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі № 372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 22) і № 522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (пункт 22)). Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

Конкретизація полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Під час вирішення цієї справи суд першої інстанції при установленні подібності правовідносин вдався виключно до порівняння обставин справи, що переглядається, 3 обставинами у справі N?461/12525/16-ц (провадження N? 14-19020).

Проте суд першої інстанції не врахував, що в наведених справах є подібним зміст спірних правовідносин, зокрема за характером урегульованих нормами права прав і обов?язків учасників, що є визначальним (основним) критерієм для порівняння правовідносин на предмет подібності, а також не звернув увагу на актуальну проблему тлумачення норм права в питанні захисту речових прав територіальної громади у випадку відчуження спадкового майна, яке за вісутності спадкоємців є відумерлою спадщиною.

У цій справі позов спрямований на захист інтересу територіальної громади на майно, яке за своїм статусом та у зв?язку з відсутністю спадкоємців померлої особи визнана відумерлою спадшиною відповідно до положень статті 1277 ЦК України та глави 9 ЦПК

України, але відчужена на користь іншої особи, який є добросовісним набувачем. При цьому прокурором заявлено декілька позовних вимог, зокрема про витребування на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради спірної квартири.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N?461/12525/15-ц (провадження N? 14-19020), вирішено питання способу захисту інтересу територіальної громади на спадкове майно (відумерлу спадщину). Зокрема, у цій постанові викладено висновок про неможливість застосування у спірних правовідносин віндикації та необхідність застосування положення статті 1280 ЦК України за аналогією закону, що регулює подібні правовідносини.

Застосовуючи аналогію закону, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача має право на отримання виключно грошової компенсації.

Велика Палата Верховного Суду вважала, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу. спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем.

За висновками Великої Палати Верховного Суду, зробленими в постанові від 14 грудня 2022 року у справі N? 461/12525/15-ц (провадження N? 14-190ц20), при відчуженні спадкового майна територіальна громада має право лише на відшкодування вартості спадкового майна за ринковими цінами, а тому позовні вимоги територіальної громади про визнання спадщини відмерлою та передачу її позивачу задоволенню не підлягають.

Таким чином, обставини цієї справи є подібними до обставин справи N?461/12525/15-ц, і при вирішенні спірних правовідносин в силу ч.ч.5, 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України, зазначений вище висновок підлягав обов`язковому застосуванню.

Задовольняючи позовну вимогу про витребування у відповідача на користь Харківської міської територіальної громади в особі Харківської міської ради спірної квартири суд першої інстанції вважав, що:

постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року у справі №640/10831/19 було визнано спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою;

Харківська міська рада набула статусу її власника;

судом встановлено, що не було волі власника - Харківської міської ради на те, щоб спірне майно вибуло із власності територіальної громади;

саме витребування майна є належим способом захисту.

Разом з тим, судом першої інстанції не було враховано, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості про що,

У пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №922/3537/17 зроблено наступний правовий висновок, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54).

Отже, відомості з Державного реєстру прав презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Підтвердження такої добросовісності покладається на набувача, який має довести, що він не знав і не міг знати про те, що воно придбане у особи, яка не мала права його відчужувати. Добросовісність набуття виключається, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться записи про арешт майна, заборону його відчуження, наявна інформація в Єдиному державному реєстрі судових рішень про судовий спір щодо цього майна, за обставинами якого останнє може перебувати у володінні іншої особи, ніж власник, і може бути повернутим власникові чи витребуваним на його користь. Такі відомості повинні спонукати покупця до більшої обачливості (п.11.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц).

На час набуття ОСОБА_1 права власності на спірну квартиру невирішених судових спорів, предметом яких було вказане нерухоме майно, не існувало.

За відсутності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про права інших осіб на спірне нерухоме майно або їх обтяжень ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позов суд першої інстанції зазначив, зокрема, про те, що ОСОБА_2 у спірних правовідносинах діяла недобросовісно оскільки була обізнана про набрання законної сили постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року про визнання спадщини у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою.

Між тим, на ОСОБА_1 не може бути покладено відповідальність за недобросовісність ОСОБА_2 .

З матеріалів справи жодним чином не вбачається, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, знав або міг знати про права Харківської міської ради на спірне нерухоме майно.

Матеріали справи свідчать, що після набрання законної сили постановою Харківського апеляційного суду від 10 червня 2021 року про визнання спадщини у вигляді спірної квартири відумерлою Харківською міською радою, на протязі більш ніж трьох місяців до продажу квартири, не було вчинено жодних дій для реалізації цього судового рішення. Право власності на підставі вказаного судового рішення за Харківською міською радою зареєстровано не було.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року).

Колегія суддів враховує і позицію Європейського суду з прав людини в іншій справі, де суд вказує, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як в ході судового розгляду було встановлено, що Яр., який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало, як мінімум, два рівня гарантій в справі перед тим, як квартира перейшла до Яр. як спадкоємця Р., відповідно до внутрішньодержавного законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Яр. стався відповідно до закону при розгляді і задоволенні заяви Яр. про визнання його спадкоємцем Р.

По-друге, міський комітет розглянув документи, представлені Яр. для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Яр. Влада держави не надала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Яр. В своїх доводах влада держави нічого не вказувала про те, коли і як обман був виявлений, або коли кримінальну справу стосовно дій Яр. було порушено. З огляду на, що Яр. був визнаний винним в шахрайстві 06 червня 2001 року, і його засудженню передувало розслідування у цій справі і судовий розгляд, представляється, що кримінальну справу про шахрайство про набуття Р. квартири Яр. практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Р. і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Яр. і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського Суду.

Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації і вона не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року)

Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням.

Отже, задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на ОСОБА_1 буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Тому в задоволенні цих позовних вимог належить відмовити.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією викладеної у постанові Верховного Суду від13 листопада 2019 року у справі №645/4220/16-ц.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_3 , - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 лютого 2024 року в частині задоволення позову першого заступника керівника Київської окружної прокуратури м. Харкова Сергій Шевцова в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, ОСОБА_2 про витребування квартири - скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

Стягнути з Київської окружної прокуратури м. Харкова на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3 405грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

В.Б. Яцина