Справа №639/1261/24
Провадження №2/639/750/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 вересня 2024 року Жовтневий районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Баркової Н.В.,

за участю секретаря Кобзар І.І.,

представника позивача адвоката Тимошенко Л.В.,

представників відповідача адвокатів Орел В.В., Старостіної К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

04.03.2024 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тимошенко Л.В. звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , і просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 02.03.2002 року позивач є власником нерухомого майна 19/100 квартири АДРЕСА_2 . Квартира є комунальною з відповідною частиною місць загального користування. Так, 01.02.2006 року позивач зареєстрував у належній йому частині квартири (кімнаті)

на той час дружину сина - відповідача ОСОБА_2 , яка деякий час там проживала. Протягом багатьох років відповідач не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де вона зареєстрована, кімнатою не цікавиться, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, її речей у помешканні немає, покинула його добровільно. Ніяких перешкод у проживанні відповідачу не чинилося, вона добровільно давно переїхала з квартири до с. Кадниця Харківської області, 04.03.2022 року була взята там на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується фотокопією довідки. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу, як власнику житла, перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: він сплачує за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача, не може повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг, хоча є пенсіонером.

У зв`язку з викладеним, позивач вимушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.03.2024 року прийнято позов до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання.

Між тим, ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 11.04.2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тимошенко Людмили Володимирівни про залучення до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору задоволено. У цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , які зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

22.05.2024 року на адресу суду за вх. №12788 від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Орел В.В. надійшли письмові пояснення, які містять заперечення проти позову, в яких останній зазначив, що позивачем набуто право власності на 19/100 частини квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі продажу від 02.03.2002 року. Так, позивачем дійсно було надано вказане житлове приміщення у користування свого сина ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_2 та дітей відповідача ( ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ), а в подальшому відповідач та її чоловік (син позивача) зареєстрували місце проживання у вказаній квартирі за згодою позивача, де відповідач разом із чоловіком мешкали до початку повномасштабного військового вторгнення російської федерації на територію України, у тому числі й Харківської області. У зв`язку із постійними обстрілами та реальною загрозою життю та здоров`ю відповідач та її чоловік були вимушені покинути місце проживання та змінити місце проживання на будинок АДРЕСА_3 . За вказаною адресою відповідач та її чоловік встали на облік як внутрішньо переміщенні особи. Між тим, у провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебуває цивільна справа №639/502/24 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Тобто, шлюб, укладений між ОСОБА_3 (сином позивача) та ОСОБА_2 не розірваний в судовому порядку як на день звернення із позовом, так і на теперішній час, що підтверджується інформацією з офіційного сайту «Судова влада України». Окрім того, законодавчо врегульвано не лише поняття «внутрішньо переміщена особа», а й підстави набуття такого статусу, а також забезпечено державні гарантії захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання, а отже, посилання позивача на той факт, що у зв`язку із виїздом відповідача на безпечнішу територію України через постійні обстріли м. Харкова відповідач втратила право користування житловим приміщенням є недоречною спробою позбавлення відповідача конституційного права на житло. Тобто, набуття ОСОБА_2 статусу «внутрішньо переміщена особа» не є та не може бути підставою для визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням у зв`язку із тимчасовою зміною місця проживання (внаслідок російської агресії), що є поважною причиною не проживання у житловому приміщенні. Саме на позивача покладається обов`язок довести факт не проживання відповідача в житловому приміщенні, відсутність поважних причин такого не проживання, відсутність здійснення перешкод у користування житловим приміщенням. Не може бути підставою для виселення відповідача із спірної квартири й посилання позивача на те, що відповідач не бере участі у сплаті комунальних платежів, оскільки боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч. 4 ст. 544 ЦК України). Відтак, представник відповідача просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

У судовому засіданні 11.09.2024 року представник позивача адвокат Тимошенко Л.В. надала вступне слово, в якому позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила задовольнити позов, посилаючись на викладені у позові обставини, а також зазначила, що позивачем вживались заходи щодо досудового врегулювання спору, а саме він намагався зняти відповідача з реєстрації за місцезнаходженням спірного нерухомого майна через ЦНАП, для чого була отримана згода всіх співвласників, однак позивачу було відмовлено, оскільки комунальна квартира має незареєстровану за будь-ким частку.

Представники відповідача ОСОБА_2 - адвокати Орел В.В. та Старостіна К.О. надали вступне слово, в якому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в письмових поясненнях.

Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 у судове засідання не з`явилися, повідомлені про дату, час та місце судового засідання належним чином.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 02.03.2002 року, посвідченого державним нотаріусом ХОДНА Остапенко Ю.А. за р.№545 позивач ОСОБА_1 є власником нерухомого майна 19/100 квартири АДРЕСА_2 (а.с.7). Вказані відомості підтверджуються копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.12.2021 року (а.с. 8).

Співвласниками нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 є треті особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта від 16.04.2024 року (а.с.46-49). Крім того всі вказані особи, а також ОСОБА_3 , ОСОБА_9 і відповідач ОСОБА_2 також зареєстровані за вказаної адресою, що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб Департаменту реєстрації ХМР від 05.03.2024 року (а.с.14).

При цьому позивач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується даними його паспорту (а.с.10).

Так, позивач ОСОБА_1 звертався з відповідною заявою від 26.02.2024 року до Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР щодо зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . (а.с.27), однак того ж дня Управлінням реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації ХМР йому було відмовлено у знятті із зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , оскільки ним було надано не в повному обсязі передбачені законодавством відомості, а саме: відсутня згода іншого співвласника житла (а.с.26).

Як вбачається з копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 04.05.2022 року, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , на даний час має фактичне місце проживання /перебування де зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.6).

Окрім того, з копії довідки УСЗН Богодухівської районної державної адміністрації від 14.03.2024 року за №04-18/619 вбачається, що ОСОБА_2 з 04.05.2022 року перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення Богодухівської районної державної адміністрації та має статус внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_3 , отримувала допомогу на проживання ВПО з 01.05.2022 року по 29.02.2024 року (а.с. 19).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним.

Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78, 79 ЦПК України встановлено правила визначення належності, допустимості, достовірності та достатності доказів.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 761/20452/17 від 28.04.2020 року зазначено, що розірвання шлюбу не є безумовною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, оскільки позивачем не доведено факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад встановлені строки без поважних причин. Верховний Суд зазначив, що аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2021 року у справі № 344/7064/16-ц (провадження № 61-15204св20), від 02 грудні 2020 року у справі № 760/11141/19 (провадження № 61-23066св19), від 11 листопада 2020 року у справі № 619/40/17 (провадження № 61-10243св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 645/7374/18 (провадження № 61-10094св20).

На території України Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено воєнний стан. В подальшому Указами Президента України, затверджених Законами України, продовжено строк дії воєнного стану. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

В даному випадку заперечення відповідача проти позову обґрунтовані тим, що дійсно відповідач не проживає за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 , а має фактичне місце проживання /перебування де зареєстрована з 04.05.2022 року як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_5 . На даний факт відповідач посилається як на поважну причину її не проживання за адресою реєстрації через військову агресію російської федерації в Україні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 4 наведеного Закону врегульовано, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло, на чому наголошено в постанові від 04 жовтня 2023 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 520/7767/19, провадження № 61-3153св22.

В даній справі судом на підставі досліджених доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником частки житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , між тим місце проживання позивача зареєстровано за іншою адресою. Як стверджував позивач, він має певні перешкоди у здійсненні ним права власності спірним житлом, однак не надав суду жодних доказів, які б підтверджували зазначені обставини, а саме яким чином факт реєстрації саме відповідача (серед іншої великої кількості зареєстрованих осіб за вказаною адресою) заважає позивачу вільно здійснювати його права власника. Підставою для задоволення позову ОСОБА_1 вважав факт не проживання відповідача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 більше року та те, що вона перебуває в процесі розірвання шлюбу з сином позивача, а отже перестала бути членом сім`ї позивача. Між тим факт втрати родинного зв`язку з власником житла чинне законодавство не визначає як підставу для втрати права користування житлом. В свою чергу єдиним доказом не проживання відповідача у спірному житлі суду надана лише довідка про реєстрацію ОСОБА_2 з 04.05.2022 року як внутрішньо переміщеної особи за адресою: АДРЕСА_5 . Між тим дана довідка одночасно підтверджує не тільки факт не проживання відповідача в квартирі, частина якої належить позивачу, але й поважну причину такого не проживання, яке є вимушеним і тимчасовим заходом у зв`язку з військовою агресією російської федерації в Україні.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.).

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то судовий збір на користь позивача не стягується.

На підставі викладеного і керуючись Конституцією України, ст.ст. 4, 5, 13, 76-81, 133, 141, 206, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України, ст.ст.64, 150, 156 ЖК УРСР, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 ;

Треті особи:

-ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_6 ;

-ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , адреса: АДРЕСА_6 .

Повне рішення складено 27.09.2024 року.

Суддя Н.В. Баркова