Провадження № 2/127/3262/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Ан О.В.,

за участю секретаря Поляруш І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницької міської ради про визнання права власності на житло,

УСТАНОВИВ:

У липні 2024 із позовом до суду звернулася ОСОБА_1 , яка просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Мотивувала заявлені вимоги тим, що у 1992 році позивачці та членам її сім`ї видано ордер на житлове приміщення №371 на право заняття в порядку із обміну житлового приміщення АДРЕСА_2 . В результаті обміну позивач набула статусу члена кооперативу «Будівельник» та вселилася в квартиру за вищевказаною адресою. Пайовий внесок за квартиру вона сплатила у повному обсязі, проте квитанцій не збереглося, приватизацію не проводила. При зверненні до реєстратора з вимогою зареєструвати право власності позивач отримала відмову, аргументовану тим, що нею не надано підтвердження, що вона була членом ЖБК «Будівельник» та у повній мірі сплатила пайові внески.

Ухвалою суду від 23.07.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити у спрощеному позовному провадженні.

Сторона позивача у судове засідання не з`явилася, позивачка надала заяву у якій заявлені вимоги підтримали та просили суд задовольнити позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, суду надав заяву в якій у вирішенні спору покладався на думку суду.

Суд дослідивши надані докази встановив, ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_3 та змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

У 1992 році ОСОБА_1 та членам її сім`ї чоловіку ОСОБА_5 та сину ОСОБА_6 видано ордер на житлове приміщення № НОМЕР_1 , на право заняття в порядку із обміну житлового приміщення житловою площею 27.5 кв.м., що складається з двох кімнат в квартирі по АДРЕСА_2 .

Рішенням уповноважених членів ЖБК «Будівельник» прийнято позивачку в його члени у результаті обміну квартирами по АДРЕСА_3 на АДРЕСА_2 .

Станом на 29.12.2012 р. будинок по АДРЕСА_4 зареєстрований за житлово-будівельним кооперативом «Будівельник» на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів №209 від 29.06.1989 р. та №217 від 28.06.1991 р.

Реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_5 в вищезазначеному будинку КП «ВМБТ» не проводилась.

Рішенням ВМР НД від 28.02.1991 №50 затверджено протокол загальних зборів членів ЖБК «Будівельник» тресту «Сільбуд» від 06.02.1991 про надання кооперативних квартир членам цього кооперативу та видання їм ордерів на заселення 99-квартирного будинку по АДРЕСА_4 згідно списку.

Згідно списку громадян на заселення в будинок по АДРЕСА_4 міститься запис про ОСОБА_7 , яка проживала у квартирі АДРЕСА_5 , у якій залишилася проживати її дочка ОСОБА_1 з членами своєї сім`ї у складі 3-х осіб.

Чоловік позивачки ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачка уклала договори про надання житлово - комунальних послуг, про користування електричною енергією, про надання послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, про надання централізованого опалення, постачання гарячої води по АДРЕСА_2 .

За замовленням ОСОБА_1 Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації виготовило технічний паспорт на квартиру по АДРЕСА_2 , де загальна площа квартири склала 51,5 кв.м., житлова площа 27,3 кв. м.

Державний реєстратор ОСОБА_8 відмовила позивачці у реєстрації права власності на квартиру, оскільки нею не надано документів про її членство в ЖБК «Будівельник» та доказів того, що вона у повній мірі сплатила пайові внески за квартиру.

Згідно роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідно до статей 2, 318Цивільного кодексу України річ (майно) може знаходитись у власності Українського народу, фізичних та юридичних осіб, держави Україна, Автономної Республіки Крим, територіальних громад, іноземних держав й інших суб`єктів публічного права. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Враховуючи, що згідно приписів цієї статті 328 ЦК України, набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Статтею 384 ЦК України передбачено, що будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

У пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» №20 від 22 грудня 1995 року роз`яснено, що при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Відповідно до частин 1 і 3 статті 15 Закону України «Про власність» (чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно (частина 1). Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом (частина 3).

Згідно вимог статей 391 і 392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пленум Верховного Суду України у пункті 5-1 постанови «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» №9 від 18 вересня 1987 року із послідуючими змінами, роз`яснив, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Згідно роз`яснень, наданих у пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства.

При цьому також враховується, що виникнення права власності на будинки, споруди інше нерухоме майно, не залежало від державної реєстрації, до часу набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції, що діє із 2004 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», діючого з 2004 року.

За правилами частин 1 і 4 статті 182 ЦК України, в редакції, що діяла із 2004 року, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1). Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4).

За правилами частини 4 статті 334 ЦК України, діючої із 01 січня 2004 року, із змінами внесеними Законом України № 1878-VІ від 11 лютого 2010 року, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній з часу його прийняття з 2004 року, передбачалося, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом (частина 1).

Цією ж статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», але в редакції чинній із 01 січня 2013 року, передбачено, що державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав (ч. 1). Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (ч. 3).

На підставі п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК в редакції від 2003 року, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що на момент набуття права власності позивачем ОСОБА_1 на кооперативну квартиру, законодавство не передбачало обов`язкової видачі свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру та обов`язкової державної реєстрації права власності на таку квартиру.

Як встановлено по справі позивач при обміні належної їй квартири на квартиру, яка є предметом спору сплатила пайовий внесок адже відповідно до закону діючого на момент обміну, лише сплативши внески ти маєш право продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. З огляду на це суд вважає, що сплата пайового внеску стороною позивача доведена як і її членство у кооперативі у який вона була включена ще в 1992 році.

Таким чином з урахуванням встановлених по справі обставин та наведених положень матеріального закону, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Суд бере до уваги клопотання позивачки та вважає за можливе залишити судові витрати за нею.

а підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 16, 319, 321, 328 ЦК України, ст. ст. 12, 81, 141, 223, 263-266 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Вінницька міська рада, адреса: вул. Соборна, 59, м. Вінниця, .

Повний текст рішення суду складено 30.09.2024

Суддя: