Номер провадження: 22-ц/813/404/24
Справа № 496/4158/15-ц
Головуючий у першій інстанції Драніков С. М.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.03.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Сегеди С.М., Дришлюка А.І.,

за участю секретаря Триколіч І.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року у цивільній справі за позовом Заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України та квартирно - експлуатаційного відділу м. Одеси (нова назва Одеське квартирно-експлуатаційне управління) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

Представник позивача звернувся до суду з уточненим позовом, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010 № 27-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства» в частині, що стосується затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 , видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним державний акт серії ЯЛ № 469826 на право власності на земельну ділянку площею 0,0707 га, вартістю 64 704 грн. 64 коп., розташованої по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №27-VІ від 20.12.2010 року; зобов`язати ОСОБА_2 повернути за актом прийому-передачі державі в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси земельну ділянку площею 0,0707 га, вартістю 64 704 грн. 64 коп., кадастровий номер :02:003:0900, що розташована по

АДРЕСА_1 зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року позов Заступника військового прокурора Одеського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України та квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки задоволено в повному обсязі. Визнано незаконним та скасовано рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області № 27-VІ «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства» від 20.12.2010 року в частині, що стосується затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 , видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Визнано недійсним державний акт серії ЯЛ № 469826 на право власності на земельну ділянку площею 0,0707 га, вартістю 64 704 грн. 64 коп., розташованої по АДРЕСА_1 , виданий ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області №27-VІ від 20.12.2010 року. Зобов`язано ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) повернути за актом прийому-передачі державі в особі квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеси () земельну ділянку площею 0,0707 га, вартістю 64 704 грн. 64 коп., кадастровий номер :02:003:0900, що розташована по АДРЕСА_1 , межі якої визначено у державному акті серії ЯЛ №469826. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області судовий збір на користь держави у розмірі 730,80 грн.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)суд першої інстанції проігнорував звернення ОСОБА_1 про те, що всупереч вимогам статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором не надано жодного доказу на підтвердження, що Міністерством оборони України та КЕВ м. Одеси не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів держави;

2)позивачем пропущено строк позовної давності, який сплив у 2013 році, однак суд першої інстанції не звернув на вказане увагу та не застосував наслідки пропуску строку позовної давності;

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії Б № 031729 від 1983 року виконавчим комітетом Біляївської районної ради народних депутатів Одеської області Чабанській квартирно-експлуатаційній частині району надано у постійне та безоплатне користування земельну ділянку загальною площею 98,8 га в межах згідно з планом землекористування для будівництва об`єктів, до складу якої, в тому числі увійшла земельна ділянка площею 34,7 га Нерубайське (Н-13).

На теперішній час вказані землі обліковуються за Квартирно-експлуатаційним відділом м. Одеси як землі оборони (військове містечко № НОМЕР_3 ).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України.

Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування (ч. 2 ст. 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України», Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 р. №406/2011, Міністерство оборони України, зокрема, надає згоду або відмовляє в наданні згоди на відчуження майнових об`єктів, що відносяться до основних фондів підприємств, установ і організацій, які належать до сфери управління Міноборони України, а також на передачу в заставу цілісних майнових комплексів підприємств, будівель та споруд, що належать до сфери управління Міноборони України, його структурних підрозділів; здійснює у межах повноважень інші функції з управління об`єктами державної власності, що належать до сфери управління Міноборони України; здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил.

Статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що військове майно закріплюється за військовими частинами Збройних Сил України на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Військові частини використовують закріплене за ними військове майно лише за його цільовим та функціональним призначенням. Облік, інвентаризація, зберігання, списання, використання та передача військового майна здійснюються у спеціальному порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

За приписами статті 4 вищенаведеного Закону військові частини ведуть облік закріпленого за ними майна в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Відповідно до ст. 77 Земельного кодексу України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони», землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належить їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Положеннями ст. 84 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оспорюваного рішення) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать зокрема землі оборони, крім земельних ділянок під об`єктами соціально-культурного, виробничого та житлового призначення.

Згідно ст. 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-IV від 05.02.2004 р. (який був чинним на момент прийняття оспорюваного рішення) землі оборони є землями державної власності та не можуть передаватися до земель комунальної власності.

Відповідно до абзацу третього частини 5 статті 20 ЗК України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Частина 5 статті 116 Конституції України наділяє Кабінет Міністрів України повноваженням здійснювати управління державної власності відповідно до закону. Відповідно до статті 1 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпорядженням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить власнику цього майна. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що лише власник має право вчиняти стосовно свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, а статтею 321 цього Кодексу передбачено принцип непорушності права власності.

Згідно зі ст. 13 Земельного кодексу України, повноваження щодо розпорядження землями державної власності відноситься виключно до повноважень Кабінету Міністрів України. У даному випадку, власниками земельних ділянок, закріплених за суб`єктами, що перебувають у сфері управління Міністерства оборони України є Держава в особі Кабінету Міністрів України, оскільки за приписами ст. 113 Конституції України саме Кабінет Міністрів України є вищим органом в системі органів виконавчої влади, якому надані повноваження з управління об`єктами державної власності.

Аналогічної правової позиції щодо необхідності надання Кабінетом Міністрів України згоди на вилучення земель оборони дотримується і Вищий господарський суд України у справі № 916/3719/15 (постанова від 23.06.2016 року залишена без змін Верховним Судом України).

Таким чином, землі оборони знаходяться в управлінні та користуванні Міністерства оборони, тоді як власником цих земель є держава в особі Кабінету Міністрів України, який ними розпоряджається.

При цьому, наявність згоди Міністра оборони України на припинення права постійного користування земельною ділянкою без рішення власника - Кабінету Міністрів України, не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

При цьому, перелік підстав для припинення права постійного користування, визначений ст. 141 Земельного кодексу України, є вичерпним та не підлягає розширеному тлумаченню (таку правову позицію висловлено у п. 2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 року № 6).

В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту припинення права користування Міністерством оборони України земельною ділянкою загальною площею 34,7 га, розташованою за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське.

Однак, 20.12.2010 року Нерубайською сільською радою було прийнято рішення № 27-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства», згідно якого було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки), ведення садівництва, дачного будівництва, індивідуального гаражного будівництва, ведення ОСГ на території Нерубайської сільської ради згідно додатку до рішення, та передано їх у власність громадян згідно додатку до рішення. До переліку осіб, які отримали у власність земельні ділянки на підставі даного рішення, увійшов зокрема відповідач ОСОБА_1 , земельна ділянка площею 0,071 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вищевказаного рішення ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 469826 площею 0,0707 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказана земельна ділянка, що передана у власність ОСОБА_1 , входить до складу земельної ділянки загальною площею 34,7 га, розташованої за адресою: Одеська область, Біляївський район, с. Нерубайське, на якій розташоване військове містечко № НОМЕР_3 , що підтверджується листами Управління Держземагенства у Біляївському районі Одеської області від 29.01.2015 року № 10-1502-0.3-351/2-15 та від 02.09.2013 року № 6-6-10/6808.

З огляду на викладене, у Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області були відсутні передбачені законом підстави для прийняття оспорюваного рішення, наслідком якого є надання ОСОБА_1 земельної ділянки загальною площею 0,0707 га, оскільки Міністерством оборони України як органом, який здійснює управління військовим майном відповідно до закону, не надавалась згода на припинення права користування цією земельною ділянкою та відсутні інші визначені законом підстави для припинення права землекористування чинного землекористувача (держави в особі Міністерства оборони України).

Стаття 152 ЗК України передбачає, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання незаконними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010 року № 27-VI, всупереч вимогам ч. 2 ст. 19 Конституції України, ч. ч. 1, 5 ст. 116, ст.ст. 120, 141, ч. 3 ст. 142 ЗК України, ч. 3 ст. 24, ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», порушено порядок вилучення та передачі земель оборони іншому землекористувачу.

Відповідно до ст. 21 ЦК України прямо передбачено визнання судом незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

При розгляді справи № 3-18гс12 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що орган місцевого самоврядування не мав повноважень щодо розпорядження спірною земельною ділянкою державної форми власності, а тому не міг вилучати її з користування державного підприємства та приймати рішення стосовно надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, затвердження проекту землеустрою та надання цієї ділянки на умовах договору оренди (який у подальшому був укладений на підставі оскаржуваного рішення і на підставі якого виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів) приватному підприємству.

За результатами розгляду справи № 6-46цс14 Верховним Судом України встановлено, що у спорах, пов`язаних з визнанням права власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно вважав, що наявні правові підстави для визнання незаконним та скасування рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010 р. № 27-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель та споруд (присадибні ділянки), ведення особистого селянського господарства» в частині, що стосується затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_1 , видачі ОСОБА_1 державного акту на право власності на землю та внесення змін до земельно-кадастрової документації щодо земельної ділянки площею 0,0707 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки передання Нерубайською сільською радою спірної земельної ділянки відбулось із порушенням вимог законодавства, вказана земельна ділянка незаконно надана у власність ОСОБА_1 у зв`язку з чим державний акт серії ЯЛ №469826, підлягає визнанню недійсним, таким чином позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Разом з тим, 19.04.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування земельної ділянки, згідно якого ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв з подякою в дарунок спірну земельну ділянку, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Осінцевою В.М., зареєстровано в реєстрі за № 690.

Відповідно до ст. 386 Цивільного кодексу України власник має право на захист права власності.

Стаття 393 Цивільного кодексу України передбачає, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом недійсним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акту органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акту. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 20.12.2010 №27-VI вищевказана земельна ділянка, передана у власність громадянину ОСОБА_1 безоплатно, який у подальшому подарував спірну земельну ділянку ОСОБА_2 .

Відтак, у даному випадку необхідно керуватись ч. 3 ст. 388 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, в зв`язку з чим позов в цій частині також підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції проігнорував звернення ОСОБА_1 про те, що всупереч вимогам статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурором не надано жодного доказу на підтвердження того, що Міністерством оборони України та КЕВ м. Одеси не вжито жодних заходів щодо захисту інтересів держави, то апеляційної суд звертає увагу на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

ЄСПЛ звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі № п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Отже, системне тлумачення статті 56 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дає змогу зробити висновок про те, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох таких випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Наведеним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України.

Зокрема, згідно з частиною четвертою, п`ятою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, прокурор, звертаючись до суду, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу, а іншою відсутність такого органу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.

На підставі матеріалів справи встановлено, що військова прокуратура Одеського гарнізону Південного регіону України звернулась із листом до Міністерства оборони України про наявність порушень чинного законодавства стосовно спірної земельної ділянки, зазначивши при цьому, що безпосереднім землекористувачем КЕВ м. Одеси заходи претензійно-позовного характеру на усунення порушень не вживались. Також Міністерству оборони України в строк до 26 серпня 2015 року запрошено надати відомості щодо питань оскарження рішення Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області від 26.12.2010 №907-V, 26.12.2009 №1114-V, 20.12.2010 №27-V, видані на їх підставі державні акти на право власності на земельні ділянки, договір оренди землі №67 від 05.03.2007, інші правовстановлюючі документи, що стосуються прав на землі військового містечка Нерубайське-13? (а.с. 10, т.1). Крім того, у цьому листі орган прокуратури зазначає про те, що будуть пред`явлені позови в інтересах держави в особі Міністверства оборони України та КЕВ м. Одеси про визнання недійсним правовстановлюючих документів та повернення земельних ділянок військового містечка Нерубайське-13.

Отже, органом прокуратури повідомлено Міністерство оборони України про бездіяльність КЕВ м. Одеси, попереджено про наступне звернення до суду із позовом для захисту інтересів держави.

Щодо доводів апеляційної скарги стосовно пропуску строку позовної давності, то колегія суддів звертає увагу на таке.

Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України унормовано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4 та 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушено, так і суб`єктами, уповноваженими законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у разі пред`явлення позову самою особою, право якої порушено, так і в разі пред`явлення позову в її інтересах іншою уповноваженою на це особою відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36 Закону України «Про прокуратуру» передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме листом №8981 від 19.08.2015 військовий прокурор Одеського гарнізону південного регіону України сповістив Міністерство оборони України про ситуацію із земельною ділянкою, та попередив, що має намір звертатись до суду з позовом про визнання недійсним правовстановлюючих документів та повернення земельних ділянок військового містечка Нерубайське -13 та з позовом військовий прокурор звернувся 31.08.2015 року.

Навіть враховуючи звернення в.о. військового прокурора Одеського гарнізона Лузана В. до органів Держземагентства України 29 серпня 2015 року (а.с. 9, т. 1) щодо надання інформації стосовно земельної ділянки, що розташована за адерсою: АДРЕСА_2 , коли потенційно позивач міг дізнатись про порушення свого права, то строк позовної давності не є пропущеним.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 29 квітня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08 квітня 2024 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

А.І. Дришлюк