Провадження №2/752/5269/24
УХВАЛА

про закриття провадження у справі

26 вересня 2024 року м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Кордюкової Ж.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з жовтня 1986 року, під час якого народилось двоє дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В 1995 році відповідач покинув сім`ю напризволяще, без квартири, без грошей та почав влаштовувати нові стосунки. Їх матір вимушена була сама виховувати дітей та заробляти на життя, оскільки відповідач нічим не допомагав. Матір працювала на трьох роботах, а за ними приглядала баба ОСОБА_5 , яка переїхала з Луцька , щоб допомагати у вихованні дітей. Намагання ОСОБА_4 отримати аліменти з відповідача в судовому порядку результатів не дали. Крім того, в 2003 році відповідач вкрав з квартири матері гроші, які призначались для санаторного лікування ОСОБА_2 . З підліткового віку вони змушені були працювати під час літніх канікул. Їх навчання оплачувала матір.

Шлюб між батьками був розірваний 24.06.2003.

Відповідач вимагав від них матеріального утримання, яке вони надавали до 2020 року. Після того, як вони припинила надавати йому матеріальну допомогу, останній намагаючись помститись, їм ініціював велику кількість судових справ.

Відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків щодо їх виховання, утримання та здобуття освіти, не сплачував аліменти на навчання ОСОБА_2 , жорстоко поводився зі своїми дітьми.

Просили позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно синів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

28.05.2024 постановлено ухвалу про залишення позову без руху.

04.06.2024 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення виклику сторін.

Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

24.09.2024 ОСОБА_3 подав заяву про залишення позову без руху, посилаючись на відсутність відомостей про наявність електронного кабінету в адвоката Любаренка Дениса Олеговича.

Суд залишає зазначену заяву без задоволення, з огляду на те, що в ухвалі від 28.05.2024 були зазначені недоліки позову, які позивачі усунули.

25.09.2024 ОСОБА_7 подала заяву про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки результати розгляду справи вплинуть на її права та законні інтереси по відношенню до брат ОСОБА_3 , особи з інвалідністю ІІ групи інвалідності, який потребує постійного медичного догляду, проживає з нею та своєю дружиною ОСОБА_8 .

Суд відповідно до приписів ст. 53 ЦПК України залишає зазначену заяву без задоволення, оскільки рішення суду по цій справі про позбавлення батьківських прав відповідача не вплине на права або обов`язки заявниці по відношенню до відповідача.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 19.10.1985 по 24.06.2003.

У шлюбі народилось двоє дітей ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач.

27.12.2005 Голосіївським районним судом міста Києва було ухвалено рішення у справі №2-819/13, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 200 грн. на утримання сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , до досягнення 23 років, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до повноліття, стягнуто додаткові витрати на оздоровлення сина ОСОБА_1 в розмірі 2031 грн. та на навчання сина ОСОБА_2 в розмірі 8340 грн., на придбання монітора для комп`ютера 945 грн.

Станом на день звернення до суду з цим позовом позивачі є повнолітніми особами.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» конкретизує, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (частина перша статті 6 СК України).

Дитина - це особа віком до 18 років (повноліття), якщо згідно з законом, застосовуваним до неї, вона не набуває прав повнолітньої раніше (стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29.01.2024 по справі №185/9339/21 дійшов переконання, що якщо право на позов існувало на момент звернення до суду, то спір має бути розглянутий по суті, й подальші описані зміни у спірних відносинах не можуть впливати на правовий результат вирішення спору по суті судом.

Подібні ідеї до визначення права на позов реалізовані у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2022 року у справі № 361/1017/20 (провадження № 61-2910сво 21), у якій з`ясовувався зміст частини другої статті 110 СК України, а саме зміст такого твердження: «Позов про розірвання шлюбу не може бути пред`явлений протягом вагітності дружини та протягом одного року після народження дитини». Верховний Суд зазначив, що для цього потрібно з`ясувати структуру цивільного процесу (цивільного судочинства). Структурно цивільний процес складають судові провадження, які відповідно мають вертикально інтегруючий характер і визначають інстанційні періоди здійснення правосуддя. У доктрині цивільного процесуального права й доктрині процесуального права переважним є визначення, що стадією цивільного процесу є сукупність процесуальних дій суду, учасників процесу, спрямованих на досягнення певної процесуальної мети. На підставі викладеного Верховний Суд виснував, що за функціональним характером розрізняють, зокрема, такі стадії: пред`явлення позову, відкриття провадження у справі, судовий розгляд тощо. За висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, тлумачення приписів частини другої статті 110 СК України свідчить про те, що вони спрямовані лише на унеможливлення пред`явлення позову про розірвання шлюбу до дружини, яка перебуває у стані вагітності, та протягом одного року після народження дитини, що надає право суду закрити провадження у справі, якщо згадана вимога не була додержана саме на час пред`явлення позову.

Тобто, виходячи з наведеного, а також враховуючи приписи ст. 165 СК України, суд приходить до висновку, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має право сама дитина старша 14-річного віку, але який на день звернення до суду з таким позовом не виповнилось 18 років.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Судом встановлено, що на день звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав свого батька позивачі досягли повноліття (їм виповнилось 37 та 33 роки), а тому зазначена обставина унеможливлює пред`явлення ними такого позову.

Суд вважає, що за встановлених обставин позивачі не мають законного право на звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно них, а також не можуть мати легітимних сподівань та розраховувати на вирішення спору по суті, а такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд зазначає, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі № 9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18 та від 06.02.2019 у справі № 522/12901/17-ц при розгляді цивільних справ у подібних правовідносинах, висновки яких, на думку суду, можуть бути застосовані за аналогією і до правовідносин у цій справі.

З огляду на викладене суд доходить висновку, що цей спір не підлягає розгляду не лише в порядку цивільного судочинства, але і взагалі не підлягають судовому розгляду.

Пунктом 1 ч.1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена (ч. 3 ст.255 ЦПК України).

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258 - 259, 263 - 265, 268, 272 - 273, 354 - 355 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Роз`яснити позивачам, що у разі закриття провадження повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Ухвалу складено 26.09.2024.

Суддя Ж. І. Кордюкова