РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №753/9808/23

Провадження №2/568/24/24

10 вересня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судових засідань Гуменюк Г.В.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Майданюка Я.Р.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Бернацького П.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

Адвокат ОСОБА_4 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про солідарне стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що 02 квітня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_2 у позику грошові кошти в сумі 2500000 гривень які останній зобов`язувався повернути до 01 січня 2022 року. В подальшому ОСОБА_2 повернув частину боргу, а саме 25.08.2019 року 100000 гривень, 02.11.2019 року 150000 гривень, 17.03.2020 року 250000 гривень. Решту позики відповідач у строк, вказаний у розписці, не повернув. Подружжя несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями, тому позов пред`явлено до ОСОБА_2 а ОСОБА_3 , як солідарних відповідачів. Відповідачі ухиляються від повернення боргу, чим порушують взяті на себе зобов`язання, у зв`язку з чим позивач просить стягнути з них солідарно 2000000 гривень - заборгованість за договором позики, 613957,95 гривень - інфляційні страти та 84986,30 гривень - 3% річних за період прострочення основного боргу.

Ухвалою Дарницького районного суду м.Києва від 16 червня 2023 позовну заяву передано за підсудністю до Радивилівського районного суду Рівненської області .

Ухвалою суду від 02 жовтня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

19 жовтня 2023 року до суду надійшов відзив на позов представника ОСОБА_3 - адвоката Бернацького П.В., в якому позовні вимоги до ОСОБА_3 не визнає, та просить відмовити у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 . Вказує, що відповідачка ніколи не отримувала від позивача кошти у борг, про існування розписки дізналась лише, коли отримала позовну заяву. Також вказав на відсутність доказів того, що отримані ОСОБА_2 кошти були використані в інтересах сім`ї, а відтак відсутні правові підстави для покладення відповідальності за прострочене зобов`язання на ОСОБА_3 , як колишню дружину ОСОБА_2 .

Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 було призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження.

Ухвалою суду від 02 травня 2024 року провадження у справі було поновлено.

Ухвалою суду від 06 червня 2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Майданюк Я.Р. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивач ОСОБА_1 , допитана в судовому засіданні у якості свідка, суду пояснила, що знайома з ОСОБА_2 досить давно, тривалий час вони співпрацювали, оскільки вона займалась будівельним бізнесом. В квітні 2019 року ОСОБА_5 звернувся до неї з проханням про позику коштів для розвитку бізнесу. ОСОБА_6 також була присутня при укладенні договору позики. Їй не відомо куди ОСОБА_2 витратив позичені кошти.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, підтвердив, що дійсно отримав у борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 2 500 000 гривень, частину з яких, а саме 500 000 гривень повернув. Кошти, отримані в позику, планував використати на розширення бізнесу будівництво бази відпочину, частково на виплату заробітної плати найманим працівникам, двічі з сім`єю їздили відпочивати на море. Надати підтверджуючі документи використання цих коштів не має можливості. Його колишня дружина ініціювала позов про поділ майна подружжя, а відтак має нести тягар відповідальності і за вказаним боргом, оскільки позика була використана в інтересах сім`ї.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Бернацький П.В., в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_3 з підстав, викладених у відзиві на позов. Додатково пояснив, що ОСОБА_3 не була обізнана про укладення ОСОБА_2 договору позики, в матеріалах справи відсутні докази того, що отримані ОСОБА_2 в позику кошти були використані в інтересах сім`ї. Окрім того, при розгляді справи про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 не вказував про існування цього боргу.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, виходячи з встановлених судом фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин, дійшов до наступного висновку.

Так, судом встановлено, що відповідно до розписки від 02.04.2019 року ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 кошти у сумі 2500000 (два з половиною мільйони) гривень з кінцевим строком повернення позики до 01.01.2022 року. (а.с.19) Вказана розписка написана власноруч позичальником, цих обставин ОСОБА_2 не заперечує, її справжність сторонами не оспорюється.

25.08.2019 року ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 100000 (сто тисяч) гривень, 02.11.2019 року 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень, та 17.03.2020 року 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень. Вказана інформація міститься на звороті розписки від 02.04.2019 року та не заперечується сторонами. (а.с.19 зворот)

У встановлений в розписці строк ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики ОСОБА_1 не повернув, заборгованість становить 20000000 (дві мільйони) гривень.

Згідно з наданими позивачем розрахунками, що містяться в позовній заяві, заборгованість за договором позики становить:

-заборгованість за договором позики становить 2000000 гривень,

-інфляційні втрати за період з 02.01.2022 року по 02.06.2023 року складають 613957,95 гривень;

-3% річних від суми позики за період 02.01.2022 року по 02.06.2023 року становить 84986,30 гривень.

Згідно зі статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно зі статтями 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 березня 2013 року у справі № 6- 63 цс 13, та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, провадження № 14-465 цс 18.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 82 ЦК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечує про те, що має заборгованість перед позивачем в розмірі 2000000 (два мільйони) гривень, згідно розписки від 02.04.2019 року, яку повинен був повернути у встановлений у розписці термін - до 01.01.2022 року.

Отже, суд встановивши, що у позивача ОСОБА_1 наявний оригінал боргової розписки, що знаходиться в матеріалах справи, з урахуванням вищенаведених норм права, дійшов до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики розмірі 2000000 (два мільйони) гривень, згідно розписки від 02.04.2019 року.

Щодо позовних вимог про стягнення з інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми, суд зазначає таке.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат та 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

Відповідно до Постанови Великої палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані також, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц.

Суд погоджується із наданим позивачем розрахунком інфляційних втрат в розмірі 613957,95 гривень та 3% річних від суми позики в розмірі 84986,30 гривень за весь час прострочення виконання зобов`язання, а саме за період з 02.01.2022 року по 02.06.2023 року.

Разом з тим, заявляючи зазначену вимогу, позивачем не враховано положення пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», прийнятої відповідно дост.29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», на усій території України встановлений карантин з 12 березня 2020 р., який, у свою чергу, постановами Кабінету Міністрів України був неодноразово продовжений (останній раз від 19.08.2022 р. №928). Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 р. відмінено з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, наслідки невиконання цивільно-правових зобов`язань за договорами позики змінились. Зокрема, боржники за такими договорами звільняються від оплати штрафу, пені, трьох відсотків річних, інфляційних втрат та іншої відповідальності.

Отже, з аналізу вищевказаних норм вбачається, що інфляційні втрати та 3% річних, як захід відповідальності, за період включно із 12 березня 2020 р. і на період дії карантину та тридцятиденний строк після його припинення або скасування, не нараховуються за кредитними договорами (договорами позики) і підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (на відміну від мораторію, який передбачає лише відстрочення).

Отже, виходячи з вимог чинного законодавства, в порядку ст. 625 ЦК України із урахуванням п.18 розділу Прикінцеві та Перехідні положення ЦК України, відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу.

Щодо наявності солідарного обов`язку щодо повернення боргу подружжям за договором позики, суду зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, з 12.10.2008 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14.04.2022 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

Вказані обставини встановлені рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 18 липня 2023 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. (а.с.77-81)

Відповідно до ст.65 СК України дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК України).

Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають у обох із подружжя, а тому якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Верховний Суд у постанові від 3 травня 2018 року в справі № 639/7335/15-ц розтлумачуючи ч.4 ст.65 СК України, зазначив, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. За спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц, провадження № 14-72цс19.

Суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 20 лютого 2013 року у справі № 6-163цс12

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Верховний суд неодноразово наголошував на необхідність застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18.

Позивачем не надано достатніх доказів, які б могли свідчити про наявність згоди відповідача ОСОБА_3 на укладення 02.04.2019 року договору позики ОСОБА_2 . Також не доведено належними доказами, чи були отримані грошові кошти ОСОБА_2 витрачені в інтересах сім`ї.

Відповідач ОСОБА_2 , підтверджуючи той факт, що отримані у позику грошові кошти, бути використані в інтересах сім`ї, також не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Отже, судом не встановлено, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що грошові кошти, одержані за договором позики, ОСОБА_2 використав в інтересах сім`ї, сам факт перебування його у шлюбі з ОСОБА_3 не свідчить про те, що цей договір був укладений в інтересах сім`ї.

Враховуючи зазначене, підстави для солідарного обов`язку з повернення грошових коштів за договором позики, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відсутні, а тому такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частин 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи ціну позову в розмірі 2698944,25 гривень, виходячи з максимальної ставки судового збору у 2023 році, судовий збір підлягає сплаті в розмірі 13420,00 гривень.

При подачі позову ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., що підтверджується відповідною квитанцією, відтак ці витрати підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки, позивача, як особи з інвалідністю ІІ групи, звільнено від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір в частині недоплаченого судового збору в розмірі 12346,40 гривень підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 в дохід держави.

На підставі викладеного та, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 по стягнення боргу задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 2000000 (два мільйони) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави (в особі Державної судової адміністрації України) судовий збір в розмірі 12346 (дванадцять тисяч триста сорок шість ) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення виготовлено 20.09.2024 року.

Суддя В.О. Троцюк