ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5549/24 Справа № 932/7959/23 Суддя у 1-й інстанції - Кондрашов І. А. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Никифоряка Л.П.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2024 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Кондрашов І.А.)

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року Публічне акціонерне товариства «Перший Український Міжнародний Банк» звернулось до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованості, яка станом на 21.06.2023 становить 353 627,83 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту 182 128,02 грн.; заборгованості за процентами 171 499,81 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2024 року позовні вимоги Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором №401 у розмірі 353 627 гривень 83 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 182 128 гривень 02 коп.; заборгованості за процентами 171 499 гривень 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судовий збір у розмірі 5 304 гривні 42 коп.

Із вказаним рішенням суд не погодилась ОСОБА_1 та через свого представника ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Обґрунтована скарга тим, що судом першої інстанції проігноровано факт того, що 15.09.2020 року у зв`язку із відсутністю необхідністю у користуванні вказаною картою Апелянт звернувся до банку із заявою про закриття Пакету послуг та поточного рахунку № НОМЕР_1 . Вказану заяву було зареєстровано за № 401 від 15.09.2020 року та прийнято працівником банку й відповідно закрито відповідний рахунок.

16.09.2020 року в особистому кабінеті банку відкритого на ім`я Відповідача, розмір грошових коштів, наявних на рахунку становив 1 386,34 грн., які зазначені як власні кошти Відповідача, Крім того, зазначено, що кредитний ліміт становить саме 0,00 грн., сума заборгованості за кредитом 0,00 грн., обов`язковий платіж 0,00 грн.

16.09.2023 року по рахунку № НОМЕР_2 відсутня будь-яка заборгованість Відповідача перед Позивачем, а кредитний ліміт на цю дату становив 0,00 грн.

Після закриття рахунку не може відбуватись збільшення кредитного ліміту Клієнту, користування кредитними коштами, поява заборгованості та нарахування на Банком відсотків.

ОСОБА_2 просила рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.08.2020 року між ПАТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №401 шляхом приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб відповідно до якого остання отримала картку з кредитним лімітом 30 000,00 грн., який було збільшено до 182 128,02 грн. строком на 12 місяці зі сплатою процентів у розмірі 47,88% річних. Також у вказаній заяві зазначено, що зі спливом 12 місяців дія кредитного ліміту продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої зі сторін або підстав для його скорочення у порядку визначеному ДКБО.

Судом також встановлено, що відповідачка не виконувала належним чином умови кредитного договору, внаслідок чого у неї утворилась заборгованість станом на 21.06.2023 у розмірі 353 627,83 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту 182 128,02 грн.; заборгованості за процентами 171 499,81 грн.

Факт перерахування кредиту підтверджується випискою за картковим рахунком № НОМЕР_1 .

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку Банку не повернуто.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Звертаючись до суду першої інстанції Банк наголошував на тому, що ОСОБА_1 05.08.2020 року підписала кредитний договір № 401, а тому відповідно погодила умови надання кредитних коштів, порядок їх користування та повернення.

Із наданих позивачем доказів, зокрема виписки за особовим рахунком клієнта вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами шляхом отримання готівки, розраховувалася ними за товари та послуги, а також здійснювала повернення кредитних коштів позивачу. Всі ці дії свідчать про те, що відповідачка отримала кредитні кошти та користувалась ними з частковим поверненням.

Також матеріали справи містять довідку про збільшення кредитного ліміту, з якої вбачається, що 05.08.2020 року відповідачці було встановлено кредитним ліміт 30000 грн., який 15.09.2020 року було збільшено до 60000 грн., 16.09.2020 року до 90000 грн. та 27.10.2021 року до 182 128,02 грн. (а.с.22 зворот)

Фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «ПУМБ» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

З наданого банком розрахунку заборгованості станом на 21.06.2023 року за кредитним договором №401 заборгованість становить 353627,83 грн. з яких 182128,02 грн. - заборгованість за тілом кредиту та 171 499,81 грн. заборгованість за процентами.

Також зазначені суми заборгованості відображені у виписках по особовим рахункам відповідачки які є первинними бухгалтерськими документами.

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті, що свідчить про порушення прав банку, тому кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення грошових коштів.

Апеляційний суд вважає, що Банком належними доказами доведено факт укладення кредитного договору з відповідачкою та надання їй кредитних коштів, а у свою чергу відповідачкою взяті на себе зобов`язання у повному обсязі не виконані та не погашено заборгованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, які доведені належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги, що 15.09.2020 року відповідачка звернулась до Банку із заявою про закриття рахунку, дану заяву прийнято працівником банку й відповідно закрито відповідний рахунок, є безпідставними, оскільки як вбачається з долученої до матеріалів справи, насправді, відповідачкою була подана заява про зміну умов обслуговування (закриття рахунку) 15.09.2020 року, однак доказів, рішення Банку щодо закриття рахунку та видачу довідки відповідачки щодо відсутності заборгованості суду надано не було.

Також не підтверджено жодними доказами посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 , представник банку повідомила про збій системи та у найближчі дні заборгованість зникне, навпаки, матеріалами справи підтверджено, що відповідачкою неодноразово збільшувався кредитний ліміт, а тому посилання щодо закриття рахунку та відсутності заборгованості не підтверджено належними доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 січня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Л.П. Никифоряк

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Халаджи