Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/3340/24
Провадження № 2/711/1402/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Черкаської обласної військової адміністрації, Черкаської міської ради про визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Представник позивача адвокат Руденко О.І., який діє на підставі ордеру серії СА №1082991 від 16.04.2024р., звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ОСОБА_4 право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:02:016:0034 площею 0,1276га та :02:016:0037 площею 0,3630га.

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивач з 30.12.2014р. є власником комплексу будівель, які складаються з будівлі котельні літ «V, v1» загальною площею 1627,4кв.м. та будівлі теплопостачання літ «4А» загальною площею 264,6кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідні об`єкти нерухомого майна позивач придбав на прилюдних торгах під час продажу майна Черкаського державного заводу хімічних реактивів. Об`єкти знаходяться на земельних ділянках державної власності, що належать до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. У грудні 2019 року розпорядженням голови Черкаської обласної державної адміністрації було припинено право Черкаського державного заводу хімічних реактивів на постійне користування відповідними земельними ділянками, а з позивачем, як фізичною особою підприємцем, було укладено договір оренди таких земельних ділянок. Посилаючись на положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України позивач вважає, що разом з правом власності на об`єкти нерухомого майна набув і право на набуття у власність в порядку приватизації земельних ділянок, на яких знаходиться таке нерухоме майно, шляхом безоплатної передачі йому таких земельних ділянок із земель державної власності. Позивач звернувся з відповідною заявою до Черкаської обласної державної адміністрації, проте йому було відмовлено у вирішенні питання про безоплатну передачу у власність відповідних земельних ділянок. За наслідками оскарження дій Черкаської облдержадміністрації Черкаським окружним адміністративним судом було ухвалено рішення від 13.05.2021р. у справі №580/827/21, яким суд зобов`язав Черкаську облдержадміністрацію повторно розглянути заяву позивача щодо безоплатної передачі йому у власність відповідних земельних ділянок у порядку, визначеному законодавством, та прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні. Натомість правонаступник Черкаської облдержадміністрації Черкаська обласна військова адміністрація не врахувала такі висновки суду та повторно відмовила позивачу у передачі йому у власність відповідних земельних ділянок. Оскільки відповідачем не визнається право власності позивача на відповідні земельні ділянки і не виконується рішення суду, то позивач звернувся до суду з даним позовом.

Черкаська облдержадміністрація заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції відповідач посилається на те, що жодними нормами чинного законодавства не передбачено право фізичної особи на безоплатну приватизацію земельних ділянок, які відносяться до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, а відтак позивач може набути відповідні земельні ділянки у власність виключно в порядку продажу земельних ділянок державної власності.

03.05.2024 судом відкрито провадження у справі із здійсненням розгляду в порядку загального позовного провадження.

17.05.2024 від представника Черкаської облдержадміністрації Бодня І.В., яка діє на підставі довіреності у порядку передоручення від 20.02.2023, на адресу суду надійшов відзив, в якому викладено обґрунтування позиції такого відповідача щодо позовних вимог. Додатково у відзиві вказувалось про те, що на теперішній час спірні земельні ділянки передані у власність територіальної громади міста Черкаси, а тому належним відповідачем є Черкаська міська рада.

За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 27.05.2024 до участі у справі в якості співвідповідача залучено Черкаську міська раду.

14.06.2024 від представника Черкаської міської ради Коломієць Т.В., яка діє на підставі довіреності в порядку передоручення від 11.06.2024, на адресу суду надійшов відзив, в якому викладено заперечення проти позовних вимог. В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що безпосередньо Черкаською міською радою не було вчинено діянь, які б порушували права та законні інтереси позивача, оскільки позивач не звертався до Черкаської міської ради із заявами про передачу у власність чи купівлю спірних земельних ділянок. Додатково у відзиві зазначається про відсутність у позивача права власності на спірні земельні ділянки, оскільки таке право не виникло, та права на безоплатну передачу йому у власність спірних земельних ділянок, оскільки відповідні землі не є об`єктом безоплатної приватизації. Тож відповідач просив відмовити у позові в повному обсязі.

23.07.2024 судом закрито підготовче провадження у справі, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснив, що позивач є власником нежитлових будівель не як суб`єкт господарської діяльності, а як фізична особа, а тому на підставі ст. 120 ЗК України має право на набуття у власність спірних земельних ділянок в порядку приватизації. Зауважив, що в даному випадку при вирішенні слід використовувати тлумачення норм законодавства, що викладене у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі №706/563/15-а та від 04.11.2018 у справі №910/18560/16.

Представник Черкаської обласної військової адміністрації заперечила проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Додатково зазначила, що на теперішній час спірні земельні ділянки є комунальною власністю і позивачу слід звертатися саме до Черкаської міської ради з заявою про передачу йому у власність відповідних земельних ділянок, а Черкаська обласна військова адміністрація є неналежним відповідачем. Зауважила, що рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 було належним чином виконано, оскільки облдержадміністрація повторно розглянула заяву позивача та прийняла рішення про відмову у задоволенні його вимог щодо безоплатної передачі у власність спірних земельних ділянок. Також акцентувала увагу, що землі промисловості не можуть передаватись у приватну власність в порядку безоплатної приватизації.

Представник Черкаської міської ради в судовому засіданні також заперечила проти позовних вимог та просила ухвалити рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві такого відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані суду докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні обставини справи.

Згідно з протоколом від 22.12.2014р. №2 проведення аукціону з продажу майна Підприємства «Черкаський державний завод хімічних реактивів» позивача визнано переможцем аукціону з продажу нерухомого майна, що входить до комплексу будівель:

- будівля котельні (літ. «V, v»), площею 1627,4 кв. м.;

- теплопостачання (літ. « 4А»), площею 264,6 кв. м.

30.12.2014 між позивачем та Підприємством «Черкаський державний завод хімічних реактивів» укладено договір купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, яке передане позивачу на підставі акту від 30.12.2014.

30.12.2014 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. видано позивачу свідоцтво про право власності на вищевказане нерухоме майно №2586.

Відповідне нерухоме майно знаходиться на земельних ділянках з кадастровими номерами 0:02:016:0034, площею 0,3630га, та 0:02:016:0037, площею 0,1276 га (далі спірні земельні ділянки).

Розпорядженням Черкаської ОДА від 18.12.2019 №841 припинено Підприємству «Черкаський державний завод хімічних реактивів» право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами 0:02:016:0034, площею 0,3630 га та 0:02:016:0037, площею 0,1276 га та надано їх позивачу в оренду строком на 10 років.

На підставі вказаного розпорядження 24.12.2019 позивач уклав з Черкаською ОДА договір №02-09/37 оренди зазначених вище земельних ділянок стоком на 10 років до 18.12.2029.

11.08.2020 позивач звернувся до Черкаської ОДА із заявою про безоплатну передачу йому у власність вищезазначених земельних ділянок.

Листом Департаменту агропромислового комплексу Черкаської обласної державної адміністрації від 07.10.2020 №02-25/867 позивачу повідомлено, що вищевказані земельні ділянки віднесені до категорії земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення з цільовим призначенням для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, а отже не віднесені до жодного з видів використання, які передбачені для безоплатного надання у власність. Тому набути право власності на вказані земельні ділянки можливо за договором купівлі-продажу у порядку ст. 128 Земельного кодексу України.

Не погоджуючись із такою відмовою, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом до Департаменту агропромислового розвитку Черкаської обласної державної адміністрації, Черкаської обласної державної адміністрації про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

13.05.2021 Черкаський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі №580/827/21, яке набрало законної сили 11.08.2021, відповідно до якого суд вирішив: 1) визнати протиправною бездіяльність Черкаської обласної державної адміністрації щодо неприйняття рішення за наслідками розгляду заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 11.08.2020 щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок з кадастровими номерами 0:02:016:0034, площею 0,1276 га та 0:02:016:0037, площею 0,3630 га; 2) зобов`язати Черкаську обласну державну адміністрацію повторно розглянути заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 від 11.08.2020 з усіма доданими документами щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок з кадастровими номерами 0:02:016:0034, площею 0,1276 га та 0:02:016:0037, площею 0,3630 га, та у порядку, визначеному законодавством, прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Вищевикладені обставини визнаються сторонами та підтверджуються наданими суду письмовими доказами і змістом рішення Черкаського окружного адміністративного суджу від 13.05.2021 у справі №580/827/21.

Згідно розпорядження начальника Черкаської обласної військової адміністрації від 19.07.2023 №422 ФОП ОСОБА_4 відмовлено у безоплатній передачі у власність спірних земельних ділянок у зв`язку з тим, що нормами безоплатної передачі земельних ділянок громадянам у власність згідно зі ст. 121 ЗК України не передбачена можливість безоплатної передачі земель категорії промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення /а.с. 24/.

Згідно розпорядження начальника Черкаської обласної військової адміністрації від 18.01.2024 №15 спірні земельні ділянки передані з державної власності в комунальну власність Черкаської міської ради /а.с. 48-49/. На підставі такого розпорядження та відповідних актів приймання-передачі здійснено державну реєстрацію права власності територіальної громади в особі Черкаської міської ради на спірні земельні ділянки (25.04.2024 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0:02:016:0034; 27.04.2024 щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0:02:016:0037) /а.с. 47, 50/.

За таких обставин позивач вважає, що має право на передачу йому у власність спірних земельних ділянок, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Таким чином між сторонами існує спір щодо набуття позивачем у приватну власність спірних земельних ділянок, який регулюється положеннями Земельного кодексу України (далі ЗК), Цивільного кодексу України (далі ЦК) та інших нормативно-правових актів. При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів судового захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить про те, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі № 233/4580/20).

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу.

У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що матеріально-правовими підставами позову в даному випадку є набуття позивачем права власності на нерухоме майно, розміщене на спірних земельних ділянках, внаслідок чого позивач вважає, що відповідно до положень ст.ст. 120, 125 ЗК та ст. 377 ЦК до нього перейшло право власності на такі земельні ділянки.

Набуття права власності позивача на об`єкти нерухомого майна відбулось на підставі акта про передання права власності на куплене нерухоме майно від 30.12.2014 і протоколу №2 про проведення аукціону з продажу майна Підприємства «Черкаський державний завод хімічних реактивів» від 22.12.2014.

Згідно з ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗК земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії (ч. 1 ст. 18 ЗК).

Статтею 78 ЗК передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЗК у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЗК громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК, в редакції, яка діяла станом на 22.12.2014, законом передбачалось, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК).

Частиною шостою статті 120 ЗК було передбачено, що істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов`язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

У разі набуття права власності на жилий будинок (крім багатоквартирного), який розташований на землях державної або комунальної власності, що перебувають у користуванні іншої особи, та необхідності поділу земельної ділянки площа земельної ділянки, що формується, не може бути меншою, ніж максимальний розмір земельних ділянок відповідного цільового призначення, визначених статтею 121 Земельного кодексу України (крім випадків, коли формування земельної ділянки в такому розмірі є неможливим).

Аналіз змісту положень ст. 120 ЗК, в редакції станом на 22.12.2014, свідчить, що вона визначає особливості переходу речових прав щодо земельної ділянки при набутті права власності на об`єкти нерухомого майна на такій земельній ділянці та розмежовує такі види речових прав щодо земельної ділянки, як право власності та право користування, визначаючи що при набутті права власності на об`єкти нерухомого майна новий власник набуває відповідного речового права на земельну ділянку, на якій знаходиться таке нерухоме майно, на тих самих умовах, на яких відповідне речове право на земельну ділянку належало попередньому власнику нерухомого майна (відчужувачу).

В той же час законом визначено ряд особливостей зміни правового режиму права власності на землю при переході земельних ділянок з державної у приватну власність, внаслідок чого набуття права власності на об`єкти нерухомості в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 120 ЗК, не тягне за собою автоматичної зміни форми власності щодо земельної ділянки з державної на приватну.

Подібне тлумачення узгоджується з теперішньою редакцією статті 120 ЗК (з урахуванням змін внесених Законом України від 08.09.2021 №1720-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо переходу прав на земельну ділянку у зв`язку з переходом прав на об`єкт нерухомого майна, який на ній розміщено»), в якій закріплено, що визначений такою нормою порядок переходу прав на земельну ділянку застосується до усіх земельних ділянок, крім земель державної та комунальної власності.

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на момент набуття позивачем права власності на об`єкти нерухомого майна, які знаходяться на спірних земельних ділянках, відповідні землі відносились до земель державної власності і перебували у користуванні Черкаського державного заводу хімічних реактивів на праві постійного користування. За цільовим призначенням спірні земельні ділянки належать до земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Під час проведення аукціону з продажу об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на спірних земельних ділянках, право власності на такі земельні ділянки не було об`єктом продажу і не входило до складу вартості відповідного лота. При цьому у свідоцтві про право власності на відповідне нерухоме майно, що видано позивачу 30.12.2014, також відсутні відомості про земельну ділянку, на якій розташоване відповідне нерухоме майно.

В той же час згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.12.2014 відповідне нерухоме майно, яке придбав позивач, складає 81/10000 частку комплексу будівель, які знаходяться на земельній ділянці з кадастровим номером :02:016:0012, який на теперішній час відсутній у Державному земельному кадастрі. Зазначене свідчить про те, що на момент придбання позивачем відповідних об`єктів нерухомого майна земельні ділянки, які є необхідними для розміщення та обслуговування таких об`єктів, не були виділені у відповідних частках із загального масиву земельної ділянки, яка перебувала на праві постійного користування у Черкаського державного заводу хімічних реактивів, а відтак не могли бути окремим об`єктом цивільно-правових угод.

За таких обставин позивач внаслідок придбання об`єктів нерухомого майна, які знаходяться на спірних земельних ділянках, набув право користування спірними земельними ділянками, а не право власності на них.

В той же час варто звернути увагу, що за змістом ч. 1 ст. 81 ЗК громадяни України мають право на набуття у власність земельних ділянок на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності та приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регламентований положеннями статті 118 ЗК.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 ЗК громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Відповідно до ч. 12 ст. 118 ЗК у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

За матеріалами справи судом встановлено, що на виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 у справі №580/827/21 головою Черкаської обласної військової адміністрації було розглянуто заяву ФОП ОСОБА_4 від 11.08.2020 та за результатом розгляду винесено розпорядження №422 від 19.07.2023 про відмову у безоплатній передачі ФОП ОСОБА_4 у власність спірних земельних ділянок.

Будь-яких доказів оскарження відповідного розпорядження позивачем суду не надано, а відтак слід виснувати, що позивач не набув права власності на спірні земельні ділянки в порядку їх безоплатної приватизації.

Доводи сторони позивача щодо неналежності виконання Черкаською обласною військовою адміністрацією рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 13.05.2021 у справі №580/827/21 є необґрунтованими. В цьому контексті слід звернути увагу, що предметом судового контролю у справі №580/827/21 був процедурний аспект дотримання відповідачем порядку розгляду заяви щодо безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, передбаченого ЗК України, що й обумовило ухвалення судом рішення про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача та у порядку, визначеному законодавством, прийняти рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у такому рішенні. Натомість відповідним судовим рішення не констатовано обов`язок відповідача прийняти рішення про безоплатну передачу позивачу у власність спірних земельних ділянок, а лише визначено, що на спірні правовідносини розповсюджується порядок приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян, встановлений п. «а» ч. 3 ст. 116 та п. «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України.

До того ж суд бере до уваги, що на підставі розпорядження Черкаської обласної військової адміністрації від 18.01.2024 №15 спірні земельні ділянки були передані з державної власності в комунальну власність Черкаської міської ради, а відтак розпорядником таких земель є Черкаська міська рада. Будь-яких доказів того, що позивач звертався до Черкаської міської ради для вирішення питання щодо передачі йому у власність в порядку безоплатної приватизації спірних земельних ділянок суду також не надано, а відтак судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення законних прав чи інтересів позивача з боку такого відповідача.

Окремо суд звертає увагу, що посилання сторони позивача на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 04.12.2018 у справі 910/18560/16, від 13.02.2019 у справі №706/563/15-а, від 16.04.2019 у справі №907/68/18, в даному випадку не є релевантним, оскільки фактичні обставини спірних правовідносин у таких справах істотно відрізняються від тих, які суд встановив в межах даного судового розгляду, а їхній зміст не свідчить, що правовідносини є ідентичними.

В цьому контексті слід зауважити, що у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними, а тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

Варто звернути увагу, що об`єктом спору у справі №907/68/18 була земельна ділянка, яка була об`єктом приватної власності на момент відчуження наявного на ній нерухомого майна, що істотно відрізняє сутність такого спору від даної справи.

У свою чергу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2018 у справі №910/18560/16, аналізуючи особливості застосування положень ст. 120 ЗК та ст. 377 ЦК, акцентувала увагу, що передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування, зокрема, щодо об`єктів нерухомості, які мають режим військового майна (п. 8.6 відповідної постанови).

У пунктах 8.16 8.18 відповідної постанови ВП ВС викладено наступні висновки:

«Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, які належали до військового майна, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК, статті 377 ЦК саме в силу правочину з придбання військового майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.»

Таким чином, твердження сторони позивача, що при набутті ним у власність об`єктів нерухомого майна, які знаходились на земельних ділянках державної власності, він набув у приватну власність спірні земельні ділянки є помилковими.

Таким чином, враховуючи що судом не встановлено обставин, які б свідчили про набуття позивачем у належний правовий спосіб права власності на спірні земельні ділянки, то вимоги про визнання за ним права власності на такі земельні ділянки не підлягають задоволенню, оскільки є неправомірними та необґрунтованими.

При цьому, при вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах «Салов проти України», «Проніна проти України» та «Серявін та інші проти України»: принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).

З урахуванням наведеного у сукупності, враховуючи зміст позовних вимог, підставу позову та правове обґрунтування позовних вимог, суд доходить висновку, що позивачем не доведено факт набуття ним у приватну власність спірних земельних ділянок та порушення його прав та законних інтересів з боку відповідачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Оскільки позов не підлягає до задоволення, то понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Черкаської обласної військової адміністрації, Черкаської міської ради про визнання права власності відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 23 вересня 2024 року.

Головуючий: В.М. Скляренко