КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 756/5793/20
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8874/2024
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 грудня 2024 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року (суддя Шевчук А.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживача, стягнення збитку, відшкодування пені та моральної шкоди за невиконання договору про надання туристичних послуг,

встановив:

у травні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимоги, просив визнати дії ФОП ОСОБА_2 такими, що порушують його права, стягнути з ФОП ОСОБА_2 боргове зобов`язання в сумі 15000грн з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, пеню у розмірі 3 % від вартості послуги за кожний день прострочення надання послуги у розмірі суми нарахованої за період з 30 липня 2019 року по день винесення рішення по справі або по день відшкодування ФОП ОСОБА_3 збитків, заподіяних внаслідок невиконання умов договору в залежності від того, що настане раніше, моральну шкоду у розмірі 30 000грн та судові витрати, пов`язані з розглядом справи у відповідності до остаточного розрахунку суми судових витрат.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 28 березня 2019 року уклав з ФОП ОСОБА_2 договір про надання туристичних послуг № 356, предметом якого було надання туристичних послуг в період з 29 липня 2019 року по 5 серпня 2019 року, сплативши передплату у розмірі 15 000грн, отримавши два касових ордери на 7500грн кожен. Один із вказаних ордерів він залишив у себе, а інший передав на зберігання ОСОБА_4 , від імені якого він діяв за усним дорученням.

Позивач стверджував, що замовлену туристичну послугу не отримав, у зв`язку з чим 23 вересня 2019 року подав ФОП ОСОБА_2 заяву про повернення сплачених коштів в офісі відповідача та цього ж дня направив лист-претензію із вимогою про повернення коштів. Не отримавши відповіді, 4 листопада 2019 року повторно направив такий же лист з вимогою про повернення боргу, однак і цього разу відповіді не отримав.

Позивач зазначав, що станом на дату звернення до суду замовлені послуги відповідачем не надані, альтернативи не запропоновано, жодних заходів, направлених на компенсацію втрат, не вжито, чим порушено його права, як споживача.

Крім цього, позивач зазначав, що враховуючи глибину та тривалість моральних страждань, порушення звичного ритму життя, втрату можливості повноцінного відпочинку, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у 30 000грн.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням від 22 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 7100грн.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Позивач зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що він не з`явився на запрошення туроператора та не здійснив повну оплату туру і супутніх послуг, порушивши умови договору, оскільки його не було запрошено у порядку, визначеному п. 5.2 договору про надання туристичних послуг № 356, 23 червня 2019 року, як це було вставлено судом.

Позивач посилається на те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що датою підтвердження туру було 23 червня 2019 року. Крім цього, станом на цю дату, з моменту укладення договору минуло майже 90 днів, хоча згідно п. 4.6 договору про надання туристичних послуг № 356 туроператор підтверджує тур не пізніше, ніж на п`ятий день від дати отримання листа бронювання, що викликає сумніви у підтвердженні цього туру туроператором.

Також позивач вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що туроператор запрошував його для здійснення остаточної оплати турпродукту є необґрунтованим, оскільки не підтверджується належними доказами. При цьому, посилаючись на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/21, зазначає, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документу) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатись доказом, бо не містить електронного підпису, який є обов`язковим реквізитом електронного документу, оскільки у такому разі неможливо ідентифікувати відправника повідомлення і зміст такого документу не захищений від внесення поправок і викривлення. Отже, надані відповідачем роздруківки переписок ніяким чином не підтверджують його запрошення після підтвердження туру туроператором. Більше того, надана відповідачем переписка ведеться невідомими особами, які записані як: « ОСОБА_5 …» та «Liza Litvinyk», яким неможливо ідентифікувати та встановити їх відношення до спірних правовідносин. Відсутні і належні докази того, що відповідач намагався викликати його засобами телефонного зв`язку, відтак висновок суду першої інстанції у цій частині також ґрунтується на припущеннях.

Крім цього позивач вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про перерахування відповідачем коштів на його особисту картку, оскільки наданий відповідачем на підтвердження цього документ датований 1 липня 2019 року та носить назву «Платіжна інструкція», хоча такий термін введений у національне законодавство лише 30 червня 2021 року Законом України «Про платіжні послуги», та станом на 1 липня 2019 року не існував. Сама ж «Платіжна інструкція» не містить усіх обов`язкових реквізитів, зокрема позначки «З оригіналом згідно» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її власного імені та прізвища та дати засвідчення копії. Більше того, такий документ не є захищеним від виправлень та правок, відтак у ньому могли бути зроблені виправлення і змінені фактичні дані, тому сама належність йому зазначеного у цьому документі платіжного рахунку не підтверджує факт

того, що відповідач дійсно перераховував йому будь-які грошові кошти. При цьому, навіть приймаючи до уваги даний документ, із його змісту слідує, що відповідач перерахував йому 5 600грн, тоді як ним було сплачено 15 000грн у якості передплати за договором про надання туристичних послуг № 356.

Також позивач стверджує, що він не вчиняв розірвання договору, оскільки згідно статті 645 ЦК України зміна чи розірвання договору здійснюється у тій самій формі, що і його укладення, відтак, враховуючи відсутність будь-яких додатків до договору, укладених у письмовій формі, які засвідчували факт розірвання такого договору, відсутні і підстави вважати його розірваним. Крім того, матеріали справи не містять будь-яких належних доказів того, що він порушив умови договору чи відмовився від його виконання.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Позивач ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду його апеляційної скарги за зазначеною у апеляційній скарзі поштовою адресою (с.с.247-248 т.1, с.с.9-10 т.2), у судове засідання двічі не з`явився, судові повістки-повідомлення повернулися до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до положень статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням учасника справи про судовий розгляд.

30 листопада 2024 року ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про розгляд справи у його відсутність (с.с.31 т.2).

Колегія суддів не допустила до участі у справі, у якості представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , оскільки ОСОБА_6 не є адвокатом, а дана справа не є малозначною, враховуючи розмір позовних вимог - 377 364,82грн (с.с.239 т.1).

Виходячи з вищевикладеного, на підставі положень статті 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення відповідача ФОП ОСОБА_2 та його представника - адвоката Федоренка Є.В., які проти задоволення апеляційної скарги заперечували, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 28 березня 2019 року між ФОП ОСОБА_2 , який діяв від імені та за дорученням туроператора ТОВ «ДЖОІН АП!» на підставі договору про реалізацію тур продукту №5478-с від 19 червня 2014 року (турагент), та ОСОБА_7 (турист), який діяв від свого імені та за усним дорученням від імені іншого туриста - ОСОБА_8 , був укладений договір про надання туристичних послуг № 356 (далі - Договір), відповідно до умов якого турагент зобов`язався відповідно до заявки туриста на бронювання (лист бронювання) забезпечити надання комплексу туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язався на умовах даного договору прийняти та оплатити їх (с.с.8-18 т.1).

Пунктом 2.1 Договору передбачено його істотні умови, зокрема: строк перебування у місці надання туристичних послуг з 29 липня 2019 року по 5 серпня 2019 року; трансфер здійснюється компанією «Sky Up», а саме рейсом SQP 7113 «Київ - Шарм-ель-Шейх» та рейсом SPQ 7114 «Шарм-ель-Шейх - Київ»; туристи розміщуються в готелі «Reef Oasis Blue Bay 5*»; тип харчування - SAI, оформлення страховки на двох осіб на період з 29 липня 2019 року по 5 серпня 2019 року; загальна вартість туристичного обслуговування - 30 118,20грн.

На підставі пункту 5.1 Договору, позивач сплатив ФОП ОСОБА_9 7 500грн, що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера № 354 від 28 березня 2019 року (с.с.19 т.1).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач не заперечував, що

ОСОБА_1 сплатив 15 000грн, як передоплату, за себе та ОСОБА_10 , у зв`язку із чим йому було

видано дві квитанції по 7 500грн кожна.

На підставі платіжного доручення № 965 від 29 березня 2019 року ФОП ОСОБА_2 перерахував ТОВ «ДЖОІН АП!» 15 000грн, як оплату туристичних послуг (с.с.36 т.1).

Судом встановлено, що 25 червня 2019 року позивач був запрошений до офісу відповідача для остаточного узгодження умов поїздки та повної оплати замовленого туру, однак позивач повної оплати туру не здійснив, у зв`язку із чим замовлений позивачем тур був анульований.

Згідно платіжної інструкції № ЕСМ_98623421 від 1 липня 2019 року ФОП ОСОБА_2 перерахував на картку позивача грошові кошти у розмірі 5 600грн (с.с.124 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, як турагент, належним чином виконав свої зобов`язання за договором, однак позивач на зустріч 24-25.06.2019 року на запрошення туроператора не з`явився, на телефонні дзвінки не відповідав та не здійснив повну оплату туру і супутніх послуг, порушивши умови договору, що підтверджується наданими суду роздруківками переписок між представником туроператор та позивачем.

Також суд зазначив, що відповідачем надано належні докази у підтвердження повернення позивачу 5 600грн сплачених за тур коштів, за вирахуванням штрафних санкцій у розмірі 1 900грн.

Крім цього, суд встановив, що ОСОБА_11 , від імені якого діяв позивач укладаючи договір 28 березня 2019 року та вносячи передоплату у сумі 7 500грн, повну вартість туру сплатив та отримав замовлені туристичні послуги.

Суд першої інстанції, враховуючи не встановлення фактів порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, та відсутності підстав для стягнення з відповідача боргу, відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних, пені та моральної шкоди, оскільки вказані вимоги є похідними від вимог про стягнення сплачених коштів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Закон України «Про туризм» визначає загальні правові, організаційні та соціально-економічні засади реалізації державної політики України в галузі туризму та спрямований на забезпечення закріплених Конституцією України прав громадян на відпочинок, свободу пересування, охорону здоров`я, на безпечне для життя і здоров`я довкілля, задоволення духовних потреб та інших прав при здійсненні туристичних подорожей.

Відповідно до частини першої, другої статті 20 Закону України «Про туризм» за договором на туристичне обслуговування одна сторона (туроператор, який укладає договір безпосередньо або через турагента) зобов`язується надати за замовленням іншої сторони (туриста) комплекс туристичних послуг (туристичний продукт), а турист зобов`язується оплатити його. До договору на туристичне обслуговування застосовуються загальні положення договору про надання послуг, якщо інше не передбачено законом.

Частиною першою статті 901 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або

законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про туризм» порушеннями законодавства в галузі туризму є порушення умов договору між туристом і суб`єктом туристичної діяльності з надання туристичних послуг.

Згідно частини дванадцятої статті 20 Закону України «Про туризм» передбачено, що туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, крім випадків, якщо: невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини туриста; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося з вини третіх осіб, не пов`язаних з наданням послуг, зазначених у цьому договорі, та жодна із сторін про їх настання не знала і не могла знати заздалегідь; невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування сталося внаслідок настання форс-мажорних обставин або є результатом подій, які туроператор (турагент) та інші суб`єкти туристичної діяльності, які надають туристичні послуги, включені до туристичного продукту, не могли передбачити.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно пункту 5.1 Договору під час заповнення листа бронювання, турист здійснює турагенту передплату в розмірі не менше 30% від загальної вартості замовленого туристичного продукту та супутніх послуг. Якщо лист бронювання оформлюється менш ніж за 14 днів до початку замовленого туру або дата початку якого припадає на високий сезон/акції, турист здійснює 100% оплату вартості замовленого ним туристичного продукту та супутніх послуг.

Зі змісту Договору вбачається, що при його укладенні ОСОБА_1 діяв в своїх інтересах та в інтересах іншого туриста - ОСОБА_8 .

При цьому, ним було здійснено передплату у розмірі 15 000грн за двох туристів, а саме за себе та за ОСОБА_8 , по 7 500грн за кожного.

Відповідно до пункту 5.2 Договору після отримання підтвердження на тур, турагент запрошує туриста для підписання договору на туристичне обслуговування та здійснення остаточної оплати замовленого туру та супутніх послуг. Турист повинен здійснити повну оплату вартості за замовлений тур та супутні послуги за вирахуванням передоплати в касу або на розрахунковий рахунок турагента протягом одного банківського дня після підтвердження туру. Датою виконання зобов`язань з оплати є дата зарахування коштів на поточний рахунок турагента. За згодою сторін допускається підтвердження оплати копією платіжного документа. У призначенні платежу турист вказує реквізити рахунку, відповідно до якого здійснюється оплата. У разі нездійснення оплати в зазначений строк, підтвердження на тур автоматично анулюється, збитки туроператора/турагента покладаються на туриста.

Заперечуючи проти доводів позивача про невиконання умов договору та не запрошення позивача на зустріч після підтвердження бронювання для остаточної оплати туру, відповідач надав суду першої інстанції роздруківку листування з позивачем у додатку-месенджері Viber (с.с.112-114 т.1), яку суд першої інстанції визнав належним доказом у підтвердження заперечень відповідача.

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)

показаннями свідків.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

У частинах першій, третій статті 100 ЦПК України визначено, що електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), вебсайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (у тому числі в мережі Інтернет). Учасники справи мають право подавати електронні докази у паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме собою не робить такий

доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку, якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21).

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

Потрібно враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням.

Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Наведене узгоджується із висновком, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21.

Зі змісту листування, що міститься у наданих відповідачем роздруківках, вбачається, що позивач видалив частину своїх повідомлень, однак згідно надісланих турагентом повідомлень від 25 червня 2019 року можна чітко встановити, що позивач повідомлявся про те, що наступного дня, тобто 26 червня 2019 року, о 17:00 - 17:30 год. йому необхідно з`явитись для підтвердження туру.

Доводи апеляційної скарги, що надана відповідачем переписка не надає можливості ідентифікувати осіб, між якими ведеться переписка, та встановити їх відношення до спірних правовідносин, колегія суддів вважає безпідставними.

З наданої роздруківки вбачається, що вона ведеться між співробітником турагента, у якому позивач замовляв тур до Єгипту в готель Риф Оазис, та ОСОБА_7 , який також ідентифікований, як « ОСОБА_12 », по назві готелю (с.с.112), а зміст повідомлень свідчить, що ОСОБА_13 запрошувався на зустріч саме для вирішення питання про підтвердження ним здійснення туру та здійснення повної оплати туру.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідно до положень статті 12 ЦПК України обов`язок доведення своїх заперечень є не тільки у відповідача. Обов`язок довести свої позовні вимоги також має і позивач. Разом з цим, позивачем не було надано доказів у підтвердження своїх тверджень, що він не був запрошений на зустріч для проведення повної оплати туру.

Крім того, позивачем не надано доказів, що він звертався до відповідача з приводу не запрошення його для проведення повної оплати туру до початку поїздки, дати якої були узгоджені у договорі від 28 березня 2019 року, а також здійснив повну оплату туру.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінюючи вищезазначені докази, правильно врахував, що ОСОБА_11 , в інтересах якого позивач також укладав договір 28 березня 2019 року, здійснив повну оплату замовленого туру та отримав замовленні

туристичні послуги, що спростовано позивачем під час розгляду справи судом не було.

Доводи апеляційної скарги, про неврахування судом практики Верховного Суду, що роздруківка електронного листування не може вважатись електронним документом (копією електронного документа) в розумінні положень частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», тобто не може вважатися доказом (постанова від 19 січня 2022 року у справі № 202/2965/19, а не 202/2965/21 як помилкового зазначив позивач), колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, «…Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону № 851-IV, які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання в конкретних відносинах.

При цьому в указаних постановах касаційні суди не формулювали висновок, що роздруківки електронного листування взагалі не можуть бути прийняті як допустимі докази. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.»

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про не надання відповідачем належних та достатніх доказів у підтвердження запрошення позивача турагентом для проведення повної оплати туру, є безпідставними.

Посилання в апеляційній скарзі, що відповідачем не дотриманні вимоги п. 5.2. договору в частині способу повідомлення про отримання підтвердження на тур та запрошення на підписання договору на туристичне обслуговування та здійснення остаточної оплати замовленого туру та супутніх послуг, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у зазначеному пункті договору не встановлений конкретний спосіб повідомлення туриста про зазначенні обставини, а відтак здійснення такого повідомлення за допомогою телефонного зв`язку та переписки у месенджері«Вайбер» не порушує умови укладеного сторонами договору.

Доводи апеляційної скарги, що твердження відповідача про підтвердження туру туроператором саме 23 червня 2019 року є сумнівними, оскільки доказів цього відповідачем надано не було, а умовами договору передбачено, що туроператор направляє турагенту підтвердження замовлення не пізніше, ніж на п`ятий день з дати отримання листа бронювання, на думку колегії суддів, не є підставою для задоволення позовних вимог, оскільки за обставинами справи ОСОБА_11 , в інтересах якого позивач також уклав договір 28 березня 2019 року, туристичними послугами скористався, що спростовано позивачем не було, що свідчить про підтвердження туроператором замовленого туру.

За змістом пункту 4.22 Договору турагент несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов даного договору, крім випадків, якщо, зокрема невиконання або неналежне виконання умов договору сталось з вини туриста.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час судового розгляду було доведено, що позивач не виявив бажання здійснювати поїздку, яка була передбачена умовами договору від 28 березня 2019 року, у визначенні договором строки повну оплату поїздки не здійснив, тому відповідно до умов договору тур був анульований.

Згідно пункту 7.1 Договору турист має право відмовитись від виконання даного договору, за умови оплати турагенту фактично понесених ним витрат на послуги, надані

до цього повідомлення, не пізніше дати початку туру. Заява про відмову туриста від надання туристичних послуг в письмовій формі приймається турагентом до виконання з дня отримання такої заяви.

За змістом пункту 7.2 Договору у випадку відмови від виконання даного договору, у тому числі внаслідок відмови посольства країни відвідування у видачі візи туристу, турист сплачує турагенту штраф в наступних розмірах: за відмову від поїздки в терміни 30 - 21 день до початку подорожі - 15 % загальної вартості туристичних послуг; за відмову від поїздки в терміни 20 - 15 днів до початку подорожі - 50% загальної вартості туристичних послуг; за відмову від поїздки в терміни 14 - 8 днів до початку подорожі - 85 % загальної вартості туристичних послуг; за відмову від поїздки в терміни 7 - 1 день до початку подорожі - 100 % загальної вартості туристичних послуг; при відмові від поїздки, що припадає на високий сезон - 100% вартості туристичних послуг; при відмові від замовлення по акції «раннє бронювання», або по інших акціях, якщо таке положення було зазначене в умовах проведення акції - 100 % вартості туристичних послуг.

Відповідачем суду першої інстанції надані докази про перерахування позивачу 1 липня 2019 року 5 600грн, отримання яких позивач підтвердив у переписці з працівником турагента (с.с.113 т.1).

Доводи апеляційної скарги, що відповідачем не надано належних доказів у підтвердження повернення на картку позивача 5 600грн, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Як вже зазначалося вище, відповідачем суду першої інстанція надана копія платіжної інструкції № ЕСМ_98623421 від 1 липня 2019 року, згідно якої ФОП ОСОБА_2 перерахував на картку № НОМЕР_1 грошові кошти у сумі 5 600грн.

Належність даної картки позивачу підтверджується матеріалами справи, зокрема прохальною частиною позовної заяви (с.с.7 т.1), в якій позивач зазначив номер карткового рахунку для зарахування коштів, які просив стягнути з відповідача, та клопотанням позивача про зміну карткового рахунку (с.с.64 т.1), згідно якого ОСОБА_1 просив визначити способом виконання рішення суду саме новий картковий рахунок, замість карткового рахунку № НОМЕР_1 , який був дійсним до липня 2021 року.

Крім цього, колегія суддів враховує, що позивач не надав суду виписку із свого карткового рахунку на спростування тверджень відповідача про перерахування коштів.

Також колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про повернення йому 15 000грн, оскільки за умовами договору зазначена сума була внесена, як передплата за надання послуг ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , який туристичними послугами скористався. Ця обставина також підтверджується наданням позивачем суду тільки однієї квитанції до прибуткового касового ордера від 28 березня 2019, яка виписана на його ім`я, на суму 7 500грн.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що термін «Платіжна інструкція» введений у національне законодавство лише 30 червня 2021 року Законом України «Про платіжні послуги» та станом на 1 липня 2019 року не існував, є правомірними.

Разом з цим, на думку колегії суддів, вказана обставини не є підставою для не прийняття судом вказаного документу, як доказу у підтвердження перерахування коштів на картковий рахунок позивача. Як пояснив відповідач під час апеляційного розгляду, після звернення позивача до суду з даним позовом, він звернувся до банку для отримання доказів перерахунку коштів на картковий рахунок позивача, у зв`язку із чим банк надав йому копію платіжної інструкції.

Колегія суддів враховує, що надана копія містить підпис працівника банку, а також печатки Приватбанку.

Крім того, позивачем не було надано належних доказів, які б спростували перерахування на його картковий рахунок 1 липня 2019 року 5 600грн, а отримання цих

коштів, як вже зазначалося вище, позивач підтвердив у переписці з працівником турагента.

Твердження позивача, що він не вчиняв дії по розірванню договору, оскільки згідно статті 645 ЦК України зміна чи розірвання договору здійснюється у тій самій формі, що і його укладення, тому він продовжує діяти для сторін, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Частина 1 статті 651 ЦК України передбачає, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 654 ЦК України визначає, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до сталої та послідовної позиції Верховного Суду розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 14.07.2021 у справі № 911/1442/19, від 21.06.2022 зі справи № 911/3276/20 та від 18.11.2019 у справі № 910/16750/18.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору, що прямо передбачено частиною четвертою статті 631 ЦК України. Проте поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобов`язання» не є тотожними.

У пункті 10.1 Договору сторони визначили, що договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до закінчення терміну туру. В частині фінансових взаємовідносин діє до моменту повного розрахунку сторін по договору.

Згідно істотних умов договору, строк надання туристичних послуг з 29 липня по 5 серпня 2019 року.

Отже, строк дії договору, укладеного сторонами, закінчився 5 серпня 2019 року.

Також безпідставними вважає колегія суддів доводи апеляційної скарги про неправомірність застосування до позивача штрафних санкцій.

Як вже зазначалося вище, сплата штрафу туристом, який відмовився від виконання договору, передбачена пунктом 7.2 Договору.

Крім того, згідно підпункту 3.3.5 пункту 3.3 Договору, турист зобов`язаний оплатити фактично понесені турагентом витрати, у тому числі і штрафні санкції, у випадку відмови від даного договору до початку поїздки.

Також, відповідно до підпункту 3.3.6 пункту 3.3 Договору, турист зобов`язаний відшкодувати збитки, заподіяні турагенту/туроператору своїми неправомірними діями.

За обставинами справи позивач фактично відмовився від виконання умов договору, не здійснивши підтвердження туру та не здійснивши його оплату 26 червня 2019 року, тобто за 30 днів до початку подорожі.

Таким чином, відповідач мав право на відшкодування штрафних санкцій позивачем у розмірі 15% вартості туристичних послуг, однак, відповідач зменшив розмір штрафних санкцій до 1 900грн.

Оскільки позивач фактично відмовився від виконання договору та не оплатив повної оплати вартості туру, відповідач правомірно застосував штрафні санкції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження порушення відповідачем укладеного договору, а відтак правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Частина 3 статті 133 ЦПК України визначає, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Додатковим рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ФОП ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 7 100грн.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності або неправильності додаткового рішення суду.

4 грудня 20204 року позивач подав до апеляційного суду пояснення щодо додаткового рішення суду, які містять обґрунтування незгоди позивача з судовим рішенням.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частини 1 та 2 статті 364 ЦПК України передбачають, що особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження. У разі доповнення чи зміни апеляційної скарги особа, яка подала апеляційну скаргу, повинна надати докази надсилання копій відповідних доповнень чи змін до апеляційної скарги іншим учасникам справи, в іншому випадку суд не враховує такі доповнення чи зміни. Таке надсилання може здійснюватися в електронній формі через електронний кабінет з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

До пояснення позивач додав копію квитанції про направлення копії пояснення 4 грудня 2024 року на поштову адресу відповідача.

Згідно частини 1 статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частина 2 статті 354 ЦПК України передбачає, що учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Додаткове рішення ухвалено судом першої інстанції 22 грудня 2023 року, позивач ознайомився з матеріалами справи 5 лютого 2024 року, подав апеляційну скаргу 28 лютого 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 березня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на подання апеляційної скарги на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року, відкрито апеляційне провадження.

Отже, пояснення на додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року, які містять доводи не згоди позивача з додатковим рішення суду, а відтак фактично є доповненнями до апеляційної скарги, подані з пропуском встановленого законом строку.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані

після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Оскільки пояснення щодо додаткового рішення, які фактично є доповненнями до апеляційної скарги, подані ОСОБА_1 поза межами строку на апеляційне оскарження, колегія суддів залишає їх без розгляду.

Так як апеляційна скарга не містить доводів незаконності та необґрунтованості додаткового рішення суду, колегія суддів відповідно до положень частини 1 статті 367 ЦПК України не вбачає підстав для його перегляду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно встановив обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 20 листопада 2023 року та додаткове рішення Оболонського районного суду міста Києва від 22 грудня 2023 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків. зазначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 30 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук