ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 641/3708/23

провадження № 22-ц/818/3143/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року, постановлене суддею Маньковською О.О.,

в с т а н о в и в :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Шлюб, укладений між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , зареєстрований 12.08.2015 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 660 у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції - розірвано. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення скасувати, справу направити до суду першої інстанції для виконання вимог ст. 29 ЦПК України.

Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що позивач, звертаючись до суду першої інстанції з позовом про розірвання шлюбу не повідомив те, що вони наразі мешкають в Польщі, винаймають разом житло. Вважає, що справа має розглядатися в Республіці Польща. Крім того, позивач не надавав суду оригінал свідоцтва про шлюб оскільки він зберігається у неї, і суд не пересвідчившись в поданні такого доказу, розглянув справу.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачу та позивачу надавався максимальний строк на примирення - шість місяців, з моменту зупинення провадження у справі для надання подружжю строку для примирення пройшло вісім місяців, проте на даний час сторони не примирились. Суд дійшов висновку, що поведінка відповідача свідчить про затягування розгляду справи. Крім того, суд взяв до уваги, що побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки (ст. 1 СК України), проте шлюбно-сімейні стосунки між сторонами припинені та на думку, позивача, не можуть бути збережені, позивач наполягає на розірванні шлюбу, зазначаючи, що поновлення сімейних стосунків є неможливим та збереження шлюбу суперечить його інтересам.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровано 12.08.2015 року, у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Сторони мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видане 16.09.2014 р. Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Як на підставу позовних вимог, представник позивачка посилалась на те, що спільне життя у позивача з відповідачем не склалося, тому що у них різні погляди на сімейне життя та обов`язки, вони втратили почуття любові та поваги один до одного. Спільного господарства не ведуть, спільно нажитого майна не мають. За таких обставин позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечать її інтересам.

Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 2 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу.

За змістом ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей.

Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.

Матеріали справи свідчать про те, що 12 серпня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

Сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Судом першої інстанції сторонам було надано максимальний строк на примирення - шість місяців. Примирення сторін не настало.

Суд першої інстанції, встановивши, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливо, ухвалив рішення про задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі про те, що справа підлягає розгляду в Республіці Польща, судова колегія відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до статті 29 ЦПК України підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Аналіз наведеної норми процесуального права дає підстави для висновку, що підсудність справ про розірвання шлюбу між громадянами України визначається ухвалою Верховного Суду виключно у тому разі, якщо обидві сторони проживають за межами України.

Позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є громадянами України.

Сторони мають зареєстроване місце проживання на території України.

З копії долученого до апеляційної скарги договору принагідної оренди від 13.06.2020 року вбачається, що договір укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо передання у користування житла строком до 30.06.2023 року.

Доказів постійного проживання сторін за межами України матеріали справи не містять. Станом на час розгляду справи судом першої інстанції договір принагідної оренди припинив свою дію. Підстав для направлення справи для розгляду до Республіки Польща з підстав тимчасового проживання сторін за межами України не вбачається.

Позивач висловив свою позицію стосовно шлюбу, подавши позов про його розірвання. Відповідачка подала клопотання про надання строку на примирення у 6 місяців, яке було задоволено. Проте вжиті судом заходи не призвели до примирення сторін. Тому суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

Ю.М.Мальований

Повне судове рішення виготовлено 25.09.2024 року.