ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Чернівці

Справа № 727/1338/23

Провадження №22-ц/822/856/24

Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Факас А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Ніна Валеріївна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2024 року, головуючий у І-й інстанції - Калмикова Ю.О.

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н.В., про розірвання договору довічного утримання.

20 серпня 2024 року адвокат Маркідонов О.В., який діє в інтересах ОСОБА_3 , звернувся із заявою про забезпечення позову.

На обґрунтування заяви про забезпечення позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер позивач ОСОБА_1

Вказував на те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_1 та його правонаступником, а тому подав до суду першої інстанції заяву про залучення його у якості правонаступника позивача до розгляду справи №727/1338/23.

Спірні правовідносини допускають правонаступництво і надалі участь у розгляді справи братиме правонаступник позивача ОСОБА_3 .

У зв`язку із смертю відчужувачів ( ОСОБА_6 та ОСОБА_1 ) набувач ОСОБА_2 може користуватися, розпоряджатися та відчужувати квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та їх обтяжень - 101.

Спір про розірвання Договору довічного утримання від 19 березня 2021 року у даній справі не вирішено, тому перелічені вище дії ОСОБА_2 щодо указаної квартири можуть істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду та позбавлять правонаступника позивача ефективного захисту, або поновлення його порушених чи оспорюваних прав та інтересів.

Вважає, що у цій справі доцільно накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та їх обтяжень - 101, та заборонити ОСОБА_2 користуватися, розпоряджатися зазначеною квартирою та відчужувати її.

Просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та їх обтяжень - 101; заборонити ОСОБА_2 користуватися, розпоряджатися квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майном та їх обтяжень - 101, та відчужувати її.

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 08 квітня 2024 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що до заяви про забезпечення позову не додано доказів того, що ОСОБА_3 є спадкоємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , є позивачем та правонаступником у цивільній справ 727/1338/23, а отже не надано доказів того, що у ОСОБА_3 виникло право на звернення до суду з даною заявою про забезпечення позову.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та вжити заходи забезпечення позову.

Посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною і необґрунтованою через неповне та неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження й оцінку доказів, невідповідність висновків, викладених в оскаржуваній ухвалі, обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Вказує на те, що позов про розірвання договору довічного утримання пред`явлено за життя ОСОБА_1 , факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах, тому оспорюваний договір довічного утримання може бути розірвано. ОСОБА_3 є спадкоємцем померлого позивача ОСОБА_1 та його правонаступником, зокрема у цивільних процесуальних правовідносинах.

Зазначає, що починаючи з 16 серпня 2024 року, ОСОБА_2 у повному обсязі належать усі правомочності власника спірної квартири. Ця обставина засвідчена Договором довічного утримання (догляду) від 19.03.2021 року та свідоцтвами про смерть обидвох відчужувачів, копії яких наявні в матеріалах цієї справи. Поряд із тим, у разі якщо у цій справі буде ухвалене та набере законної сили рішення суду про розірвання Договору довічного утримання (догляду) від 19.03.2021 року, а до того часу відповідач ОСОБА_2 вчинить будь-які із перелічених вище дій із квартирою, переданою їй за вказаним договором, то виконання зазначеного рішення суду істотно ускладниться, а правонаступник позивача ОСОБА_3 позбавиться можливості ефективно захистити та поновити свої порушені права та інтереси.

Вказівка в оскаржуваній ухвалі про те, що заявником не було подано доказів на обґрунтування заяви про забезпечення позову у даній справі, є необґрунтованою та безпідставною, адже усі докази, на які містяться посилання в указаній заяві про забезпечення позову, вже наявні в матеріалах справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 просить відмовити у її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

У апелянта на даний час не існує жодного документа, який би давав підстави вважати, що він є спадкоємцем та правонаступником ОСОБА_1 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Н.В., в якому просив розірвати Договір довічного утримання від 19 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 17.08.2024.

19 серпня 2024 року приватним нотаріусом Душинською Н.В. здійснено реєстрацію спадкової справи за №72862428 (номер у нотаріуса 52/2024) відносно спадкодавця ОСОБА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі.

19 серпня 2024 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Душинської Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Спірні правовідносини у даній справі стосуються вирішення питання про розірвання договору довічного утримання.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, викладеним у справі № 6-142цс13, правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки позов про розірвання договору довічного утримання та визнання права власності на квартиру за відчужувачем пред`явлено за його життя, факт смерті відчужувача до вирішення справи судом допускає правонаступництво у спірних правовідносинах

Отже, спірні правовідносини у цій справі допускають правонаступництво, оскільки позов пред`явлено відчужувачем за його життя.

Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини за умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_3 не надано доказів, що він є спадкоємцем ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , проте не може погодитись з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість доводів заяви про забезпечення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1, 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог частин 1, 3 статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості забезпечення позову, враховуючи їх співмірність із заявленими вимогами, відповідність виду забезпечення позову заявленим позовним вимогам, збалансованість інтересів сторін, а також інших учасників процесу.

Такий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 334/6521/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Крім цього, Пленум Верховного Суду України у пункті 4 своєї постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суддя має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що між сторонами справи дійсно виник спір з приводу розірвання договору довічного утримання, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 . Відчужувачі за спірним договором померли, в зв`язку з чим відповідач має можливість розпорядитися спірним майном до вирішення судом спору.

Оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво та з метою недопущення порушення прав правонаступників (спадкоємців) померлого позивача, колегія суддів вважає, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання можливого рішення про задоволення позовних вимог, а тому дійшла висновку про обґрунтованість заяви про забезпечення позову.

Враховуючи, що заходи до забезпечення позову у даній справі застосовуються як гарантія реального виконання рішення суду, їх незастосування може призвести до того, що право правонаступника позивача не буде захищено, в той час як застосування заходів забезпечення позову може цьому завадити.

Щодо вжитих заходів забезпечення позову апеляційний суд зазначає наступне.

Так, в постанові від 19.02.2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) та від 15 лютого 2021 року у справі №643/12369/19 (провадження №61-21685св19) Верховним Судом зазначено, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Верховний Суд зауважує, що арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо майна відповідача не вимагає обмеження у користуванні ним.

З огляду на викладене, для дотримання принципу збалансованості інтересів сторін та порушення їхніх інтересів, а також збереження нерухомого майна слід визначити саме забороною на відчуження такого майна. Накладення арешту на майно не забезпечує збалансованості інтересів сторін, завдає прямої шкоди відповідачу.

За встановлених обставин, на думку суду, такий спосіб як заборона відчуження майна є адекватним, співмірним та обґрунтованим, такий вид забезпечення зможе в повному обсязі досягнути його мети, у зв`язку з чим заява скаржника про забезпечення позову підлягає частковому задоволенню.

На вищевказані обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав для задоволення заяви.

Отже, з урахуванням підстав та змісту позову, з метою недопущення порушення прав правонаступників (спадкоємців) померлого позивача, виходячи з відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам, балансу інтересів сторін, колегія суддів приходить до висновку щодо наявності підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - 101, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) від 19 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №615.

При цьому відповідач не позбавлений можливості скористатися передбаченим процесуальним законом правом звертатися до суду із заявами про скасування вжитих судом заходів чи їх зміні на інші, а також про зустрічне забезпечення у відповідності до ст.ст.154-159 ЦПК України з метою протидії недобросовісному використанню заявником процесуальними правами.

Крім того, згідно з частиною 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків.

З огляду на викладене, представник ОСОБА_4 зберігає свої повноваження після смерті позивача, вчиняючи дії з метою недопущення виникнення збитків, зокрема, для спадкоємців померлого довірителя.

Подібний висновок щодо застосування норм права викладено у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 523/17848/16-ц (провадження № 61-7120св18), від 12 вересня 2018 року у справі № 465/3585/14-ц (провадження № 61-21282св18), на які посилається заявник у касаційній скарзі.

Зокрема у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 523/17848/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що апеляційний суд, закриваючи апеляційне провадження, не звернув уваги на те, що з метою вчинення невідкладних дій, а саме для захисту прав довірителя і його спадкоємця, представник спадкодавця подав до суду апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про закриття провадження у справі, вказуючи на те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво та необхідність залучення до участі у справі правонаступника позивача - його спадкоємця, але не перевірив, чи за вказаних обставин зберігає представник свої повноваження за довіреністю у разі смерті особи, яка її видала. Тобто у цій справі Верховним Судом зроблено висновок про те, що представник померлого учасника справи у певних випадках має право на вчинення необхідної процесуальної дії в суді (подання апеляційної скарги у визначений законом строк тощо) з метою захисту прав довірителя.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі № 465/3585/14-ц (провадження № 61-21282св18).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, оскаржуване судове рішення не в повній мірі є законним та обґрунтованим у розумінні статті 263 ЦПК України, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідності до вимог статті 376 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, такий розподіл здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_4 , про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Душинська Ніна Валеріївна, про розірвання договору довічного утримання, задовольнити частково.

Заборонити ОСОБА_2 до набрання рішенням суду законної сили (з урахуванням положень статті 158 ЦПК України) вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - 101, яка є предметом договору довічного утримання (догляду) від 19 березня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Душинською Н.В., зареєстрованого в реєстрі за № 615.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 25 вересня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк