Справа № 450/2675/23 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/584/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписна представником ОСОБА_2 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року (повний текст рішення складено 05 лютого 2024 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

в червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» (далі ТДВ «СГ «Оберіг»), в якому після збільшення позовних вимог просила стягнути з ТДВ «СГ «Оберіг» на свою користь страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 39 000 грн 00 коп., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБ України в розмірі 8 609 грн 92 коп., 3% річних у розмірі 538 грн 52 коп., інфляційні втрати у розмірі 350 грн 50 коп., а також понесені судові витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000 грн 00 коп.

Позов мотивовано тим, що 01 лютого 2022 року близько 19 год 20 хв. на автодорозі Київ-Чоп в межах с. Ковярі Львівського району Львівської області відбулася ДТП (наїзд на пішохода) за участю автомобіля марки Dacia Logan, н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_3 та пішохода ОСОБА_4 , внаслідок чого останній від отриманих травм загинув на місці пригоди. Цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Dacia Logan, н.з. НОМЕР_1 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ТДВ «СГ «Оберіг» згідно полісу № 202958865. За фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди 01 лютого 2022 року були внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 07 вересня 2022 року представник позивача надіслала на адресу відповідача заяву про виплату страхового відшкодування в інтересах матері загиблого ОСОБА_1 , долучивши всі необхідні документи, загальна сума страхового відшкодування з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складала 78 000 грн 00 коп. відшкодування моральної шкоди для матері загиблого ОСОБА_1 . Після надіслання постанови про закриття кримінального провадження відповідач перерахував на банківський рахунок представника заявника 39 000 грн 00 коп. страхового відшкодування для ОСОБА_1 . На запит представника потерпілого (позивача) про надання інформації щодо здійсненої 07 квітня 2023 року виплати страхового відшкодування у розмірі 39 000 грн 00 коп. було отримано відповідь про часткову виплату страхового відшкодування у зв`язку з тим, що особами, відповідальними за спричинену шкоду внаслідок ДТП, є водій автомобіля марки Dacia Logan, н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_3 , та загиблий пішохід ОСОБА_4 . З рішенням відповідача вони не погоджуються, оскільки у даному випадку єдиною особою, відповідальною за завдану шкоду, є водій автомобіля марки Dacia Logan, н.з. НОМЕР_1 , - ОСОБА_3 , який керував джерелом підвищеної небезпеки. Вважають часткову відмову відповідача у виплаті страхового відшкодування неправомірною та такою, що не ґрунтується на нормі законодавства. Адже, відповідальність за шкоду заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а в даному випадку страховика забезпеченого транспортного засобу ТДВ «СГ «Оберіг» в повному обсязі. Відповідач 07 квітня 2023 року здійснив неповну виплату страхового відшкодування, а тому з цього моменту його дії є незаконними та необхідно стягувати штрафні санкції.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що зменшення суми страхового відшкодування відповідачем є обґрунтованим, адже потерпілий перебував в стані алкогольного сп`яніння та порушив правила дорожнього руху. Оскільки відсутні підстави для стягнення з відповідача страхового відшкодування, не підлягають задоволенню і похідні позовні вимоги про стягнення штрафних санкцій.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши в лютому 2024 року апеляційну скаргу, яка підписна представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 також просить стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 4 000 грн 00 коп.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову, адже відповідачем не доведено обставин щодо можливості для зменшення ним розміру страхового відшкодування. Місцевим судом невірно застосовано під час розгляду справи положення статті 1193 ЦК України та пункту 36.3 статті 36 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV), внаслідок чого безпідставно відмовлено як у стягненні страхового відшкодування, так і у стягненні штрафних санкцій, нарахованих у зв`язку із несвоєчасною виплатою страхового відшкодування.

В березні 2024 року від ТДВ «СГ «Оберіг» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

20 березня 2024 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшов детальний опис наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги № 08.05.23 від 08 травня 2023 року.

01 квітня 2024 року від ТДВ «СГ «Оберіг» через систему «Електронний суд» надійшло заперечення на клопотання (заяву) про долучення детального опису наданих послуг на підставі договору про надання правової допомоги, в якому міститься прохання відмовити в його прийнятті у зв`язку з порушенням порядку подання документів та пропуском процесуальних строків.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Обставини справи щодо ДТП та у зв`язку із цим настання страхового випадку, а також винуватості ОСОБА_3 у вчиненні ДТП та виплати позивачу страховиком (ТДВ «СГ «Оберіг») винуватця страхового відшкодування у розмірі 39 000 грн 00 коп., судом першої інстанції встановлені повно та всебічно, учасниками справи не оспорюються.

Питанням на яке слід надати відповідь у справі, що переглядається є можливість зменшення страховиком (відповідачем) розміру страхового відшкодування, відповідно до встановлених обставин настання страхового випадку, який мав місце 01 лютого 2022 року.

Судом встановлено, що у постанові про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2022 року, винесеній слідчим ВРЗСТ СУ ГУНП у Львівській області Степаненко Ю., відповідно до висновку інженерної судово-автотехнічної експертизи, по дослідженню обставин ДТП № СЕ-19/114-22/5148-ІТ від 22 квітня 2022 року: обрана водієм швидкість в 102 км/год відповідала допустимій при умові видимості дороги. В даній дорожній ситуації водій автомобіля «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 , не мав технічної можливості зупинитись до місця наїзду на пішохода шляхом застосування екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху. Причиною настання даної ДТП став акт виходу пішохода на проїзну частину дороги на такій відстані від автомобіля «Renault Logan», д.н.з. НОМЕР_1 , на якій його водій вже був позбавлений технічної можливості зупинитись до місця наїзду, шляхом застосування екстреного гальмування. Крім того, відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 21/2022 від 08 березня 2022 року в крові ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в кількості 2,33 проміле.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Аналіз змісту відповіді відповідача на заяву щодо невиплати страхового відшкодування в повному обсязі свідчить, що причиною зменшення його розміру є факт грубої необережності зі сторони пішохода ОСОБА_4 , відтак на підставі положень частини другої статті 1193 ЦК України таке зменшено страховиком вдвічі.

Згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі.

Як роз`яснено в абзаці 3 пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» правила статті 454 ЦК про зменшення розміру відшкодування або відмову у відшкодуванні шкоди з врахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках заподіяння шкоди майну, а також особі громадянина, однак у кожному разі підставою до цього може бути груба необережність потерпілого (знаходження в нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху і т.п.), а не проста необачність.

При цьому питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України ), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо) (абзац 3 пункту 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі №323/2127/16-ц (провадження № 61-33689св18) викладено такий висновок: «При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Положення статті 1193 ЦК про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. Саме по собі перебування у нетверезому стані не є прикладом грубої необережності, якщо при цьому не було порушено Правила дорожнього руху».

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 204/6539/16-ц (провадження № 61-23449св18).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Аналіз змісту постанови про закриття кримінального провадження від 29 грудня 2022 року свідчить, що причиною настання ДТП став акт виходу пішохода ( ОСОБА_4 ) на проїзну частину дороги на такій відстані від автомобіля, яким керував ОСОБА_3 , що останній вже був позбавлений технічної можливості зупинитись до місця наїзду, шляхом застосування екстреного гальмування. Досудовим розслідуванням встановлено, що в діях водія ОСОБА_3 не вбачається порушення ПДР, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням ДТП та її наслідками. Отже, в діях водія ОСОБА_3 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, але вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, оскільки він рухався у межах населеного пункту із перевищенням максимально допустимої швидкості.

Оскільки страховик не довів наявності непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні шкоди останньому, в результаті якої наступила його смерть, а також факту порушенням останнім вимог ПДР України, суд першої інстанції дійшов невірного висновку про підставність зменшення наполовину розміру страхового відшкодування моральної шкоди відповідачем, лише у зв`язку із фактом перебування потерпілого у нетверезому стані.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Згідно із статтею 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.

Відповідно до пункту 36.5. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Крім того, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 20 червня 2018 року у справі №308/3162/15-ц позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачами, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 1 червня 2016 року у справі № 6-927цс16).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

За частиною першою статті 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Тобто відповідальність страховика, передбачена пунктом 36.5. статті 36 Закону № 1961-IV та частиною другою статті 625 ЦК України, настає виключно у випадку, якщо невиконання грошового зобов`язання відбулося з його вини як боржника у даних правовідносинах.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафних санкцій як похідних, суд першої інстанції виходив з того, що відмовлено в задоволенні позовних вимог (основних) про стягнення недоплаченого страхового відшкодування. З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про наявність підстав для відмови у стягненні недоплаченого страхового відшкодування, вказані позовні вимоги як похідні ( про стягнення пені, відсотків річних та інфляційних втрат) підлягають задоволенню, оскільки позивачу несвоєчасно виплачено страхове відшкодування. При цьому, колегія суддів погоджується з обґрунтованістю розрахунку цих сум, проведеного позивачем, а також враховує, що такий відповідачем не спростований, свого розрахунку ним до суду не надано.

Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення, або змінити рішення.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині першій та другій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору у даній справі, слід здійснити новий розподіл судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції, а також розподілити судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Так, з відповідача в дохід державного бюджету слід стягнути 1 073 грн 60 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 610 грн 40 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Отже, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі №925/1137/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №753/1203/18.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За приписами частини четвертої статті 141 ЦПК України якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

До позовної заяви додано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які позивач поніс і які очікує у зв`язку із розглядом справи, в розмірі 9 000 грн 00 коп. 11 липня 2023 року позивачем подано заяву в поряду частини восьмої статті 141 ЦПК України, а 07 грудня 2023 року детальний опис наданих позивачу послуг з правничої допомоги. Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався в порядку загального позовного провадження з повідомленням учасників, по справі було проведено судові засідання (22 вересня 2023 року, 24 жовтня 2023 року (в режимі відео конференції за участю представника відповідача), 25 січня 2024 року (в режимі відео конференції за участю представника відповідача). 13 грудня 2023 року відповідач подав заперечення на заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, в яким просив залишити таку без розгляду з підстав пропущення строку на подання доказів, які до неї додаються. З матеріалів справи убачається, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції додано: копію договору №08.05.2023 від 08 травня 2023 року; ордер на надання правничої (правової) допомоги; детальний опис наданих послуг; платіжну квитанцію про оплату послуг в розмірі 9 000 грн 00 коп.

В поданій апеляційній скарзі, особа, яка її подала також просить стягнути на свою користь понесені витрати у зв`язку з розглядом справи на професійну правничу допомогу у Львівському апеляційному суді, в розмірі 4 000 грн 00 коп. До апеляційної скарги додано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу. 20 березня 2024 року позивачем подано детальний опис наданих позивачу послуг з правничої допомоги, до якого додано платіжну інструкції про перерахування адвокату Сочиляс І.М. 4 000 грн 00 коп., як оплата адвокатських послуг за договором 08.05.2023 від 08 травня 2023 року (Львівський апеляційний суд).

01 квітня 2024 року відповідач подав заперечення на клопотання (заяву) про стягнення витрат на правничу допомогу, в яким просив залишити таку без розгляду з підстав пропущення строку на подання доказів, які до неї додаються.

Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З огляду на викладене, вирішуючи чи є розмір витрат відповідачки на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у даній справі, колегія суддів враховує, що під час апеляційного перегляду справи позиція позивача не змінювалася, а представництво його інтересів здійснювалося тим самим адвокатом, розгляд справи в суді апеляційної інстанції проведено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Дослідивши заяви позивача про стягнення судових витрат в судах обох інстанцій та додані до них документи, колегія суддів вважає, що розмір заявлених до стягнення витрат не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру. Такі витрати не мають характеру необхідних і не співрозмірні із виконаною роботою у судах обох інстанцій.

Ураховуючи висновки Верховного Суду, наведені вище, оцінивши подані позивачкою докази на підтвердження понесених нею витрат, врахувавши заперечення відповідача, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів доходить висновку, що з відповідача на користь позивача, в порядку відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, слід стягнути 7 000 грн 00 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 2 500 грн 00 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписна представником ОСОБА_2 , задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 січня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням та стягнення страхового відшкодування задовольнити.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди в розмірі 39 000 (тридцять дев`ять тисяч) грн 00 коп., пеню з в розмірі 8 609 (вісім тисяч шістсот дев`ять) грн 92 коп., 3% річних в розмірі 538 (п`ятсот тридцять вісім) грн 52 коп., інфляційні втрати в розмірі 350 (триста п`ятдесят) грн 50 коп.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» на користь ОСОБА_1 7 000 (сім тисяч) грн 00 коп. витрат на правову допомогу, понесених у зв`язку із розглядом справи судом першої інстанції та 2 500 (дві тисячі п`ятсот) грн 00 коп. понесених у зв`язку із розглядом справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з товариства з додатковою відповідальністю «Страхова група «Оберіг» в дохід державного бюджету 1 073 (одну тисячу сімдесят три) грн 60 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 1 610 (одну тисячу шістсот десять) грн 40 коп. за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич