Номер провадження: 22-ц/813/266/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.09.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тищенко Вести Вікторівни на рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про стягнення заборгованості за договором оренди, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за договором оренди, третя особа: ОСОБА_3 .

Позов мотивований тим, що з 03 жовтня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, що за рішенням суду від 20 квітня 2016 року було розірвано. Як встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу колишнє подружжя проживали разом та вели спільне господарство до 14 квітня 2015 року. Під час перебування у шлюбі подружжя придбало квартиру під АДРЕСА_1 . 18.03.2010 позивач видала на ім`я ОСОБА_3 довіреність, якою уповноважила останнього укладати всі дозволені законом правочини з нерухомим майном, в тому числі і передавати в оренду. 19.07.2012 року, без відома та згоди позивача, ОСОБА_3 , діючи від свого імені та як представник позивача, уклав з ОСОБА_2 договір оренди квартири АДРЕСА_1 . 08.07.2017 року позивачу стало відомо, що у вказаній квартирі перебувають невстановлені особи, які перешкоджали їй у користуванні нерухомістю, у зв`язку з чим позивач звернулась до правоохоронних органів, в ході чого вона дізналась про договір оренди даної квартири. В подальшому позивач звернулась до суду з позовом про визнання довіреності недійсною, визнання договорів оренди недійсними. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2018 року по справі № 522/16038/17, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2020 року, в задоволені позову ОСОБА_1 було відмовлено. Судами було встановлено факт укладання договору оренди вказаної квартири на законних підставах, а тому не виявили підстав для визнання зазначеного договору недійсним. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2018 року, що ухвалено за результатом розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ сумісно нажитого майна подружжя, що залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2020 року, припинено право спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Як зазначала позивач, оскільки про існування договору оренди квартири та про своє порушене майнове право вона дізналась тільки 08.07.2017 року, тому вона має право на отримання орендної плати з моменту укладання договору до теперішнього часу. З моменту укладення договору оренди квартири та до набрання законної сили рішенням суду, яким було припинено право спільної сумісної власності подружжя на зазначену квартиру та визнано право особистої власності позивача, тобто до 12.02.2020 року, позивач мала права на отримання половини від орендної плати, а після цього - орендну плату в повному обсязі. Розмір заборгованості визначається стороною позивача, виходячи з наступного розрахунку: 288750,00 гривень заборгованість за несплачену половину суми оренди протягом 105 місяців з дня укладення договору, 43212,33 грн - 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та 164298,75 грн втрати від інфляції, що разом складає 496 261,08 грн.

За таких підстав позивач звернулась до суду з цим позовом, в якому просила суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 496 261,08 грн та судові витрати.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року у позові ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Тищенко Веста Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 10.09.2024 року на 14:30 год. скаржник-позивач ОСОБА_1 від імені якої діють представники - адвокат Тищенко В.В. (ордер на представництво в Одеському апеляційному суді серії ОД № 532155 від 02.02.2021 року - т. 1 а. с. 214) та адвокат Мажеру І.О. (ордер на представництво в Одеському апеляційному суді серії ОД № 298768 від 25.12.2021 року - т. 2 а. с. 10), а також відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи в режимі відеоконференцзв`язку та про відкладення розгляду справи з викладенням відповідних обґрунтувань не подавали.

Відповідно до ч. 4 ст. 64 ЦПК України про припинення представництва або обмеження повноважень представника за довіреністю має бути повідомлено суд шляхом подання письмової заяви.

Колегія суддів враховує, що від представників позивача ОСОБА_1 адвокатів Тищенко В.В. та Мажеру І.О. повідомлення про припинення ними представництва інтересів ОСОБА_1 до суду не надходило, та від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ляшенка Е.М. повідомлення про припинення ним представництва інтересів ОСОБА_2 також не надходило.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників до апеляційного суду не є обов`язковою, а представник скаржника-позивача навів всі необхідні доводи не згоди з оскаржуваним судовим рішення в апеляційній скарзі і нових письмових пояснень не подавав, а наявних у справі матеріалів достатньо для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників, які відсутні в судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі в судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

Крім того, слід звернути увагу, що справа перебуває на розгляді в суді першої інстанції з червня 2020 року, а в апеляційному суді з лютого 2021 року, тобто з перевищенням строків передбачених ст. ст. 210, 371 ЦПК України.

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів не вбачає підстав для відкладення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором оренди, суд першої інстанції виходив з того, що:

- по відношенню до орендатора як боржника за зобов`язаннями за договором оренди нерухомого майна від 19.07.2012 року співвласники квартири виступають солідарними кредиторами;

- визначений у договорі оренди строк користування приміщенням у 35 місяців сплив 19.06.2015 року, та як було встановлено орендатор залишився користуватись квартирою, що підтверджує факт продовження дії договору на наступні 35 місяців (договір при відсутності письмових змін продовжує свою дію на той самий строк що укладався) тобто до 19.05.2018 року;

- орендатор виконав умови договору по сплаті орендної плати до 31.12.2017 року, що підтверджено переданої орендатором до правоохоронних органів розписки та пояснень наданих представником солідарного кредитора по договору оренди у даному судовому розгляді.

- договір оренди від 19.07.2012 року був розірваний з 01.01.2018 року згідно з п. 5.1 Договору оренди за повідомленням орендаря від 20.08.2017 року;

- за визначений період дії договору оренди квартири АДРЕСА_1 з 19.07.2012 року по 31.12.2017 року орендатор виконав свої обов`язки по сплаті орендної плати у повному обсязі, а тому вимоги позивача, як солідарного кредитора по зазначеному договору, щодо додаткового стягнення половини суми орендної плати є такими ще не мають правового обґрунтування.

- позивачем не доведено факту продовження користування квартирою орендатором після 31.12.2018 року, так як єдині докази неможливості потрапляння позивачки до квартири датовані 2017 роком.

Колегія суддів загалом погоджується з остаточним висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, однак не може повністю погодитися з усіма наведеними у рішенні суду обґрунтуваннями.

Судом встановлено, що: з 03 жовтня 1998 року ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 , про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу проведений запис про шлюб № 1291, Гагарінським відділом ЗАЦС м. Москви .

Позивач та відповідач ОСОБА_3 є власниками наступного нерухомого майна в Україні в місті Одесі: 1) квартира АДРЕСА_1 ; 2) квартира АДРЕСА_2 ; 3) квартира АДРЕСА_3 ; 4) квартира АДРЕСА_3 ; 5) квартира АДРЕСА_4 ; 6) квартира АДРЕСА_4 ; 7) нежитлове приміщення комори № 15 в будинку АДРЕСА_5 ; 8) нежитлове приміщення комори № 16 в будинку АДРЕСА_5 ; 9.Нежитлове приміщення комори № 28 в будинку АДРЕСА_5 .

Рішенням Нікулінського районного суду м. Москви від 20 квітня 2016 року шлюб, зареєстрований 03.10.1998 року Гагарінським відділом РАЦС м. Москви , актовий запис № 1291 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було розірвано. Рішення набрало чинності 06.02.2017 року, сторонами отримано Свідоцтво про розірвання шлюбу. У зазначеному рішенні встановлено факт, що подружжя проживали разом та вели спільне господарство до 14.04.2015 року.

Довіреністю від 18 березня 2010 року, посвідченою нотаріусом міста Москви Шамба Нарізою Тарасівною, ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 строком на три роки, зокрема, керувати, користуватися та розпоряджатися всім майном, що їй належить, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, право укладати всі дозволені законом угоди, у тому числі з нерухомим майном, зокрема: продавати, купувати, обмінювати, здавати в оренду, закладати, приймати під заставу, приймати в дар, визначати всі умови угод на власний розсуд; отримувати де б то не було належне майно, гроші від усіх фізичних та юридичних осіб, а також сплачувати податки, збори та інші платежі без права передоручення вказаних повноважень третім особам.

ОСОБА_1 07.07.2017 року приїхала до м. Одеси з метою перевірки стану свого нерухомого майна, поточного ремонту, сплати необхідних платежів, скасування заповіту, який був складений на користь колишнього чоловіка, тощо. Оскільки місцем її реєстрації в м. Одесі є квартира АДРЕСА_1 , позивач мала намір проживати саме в цій квартирі. 08.07.2017 року позивачці стало відомо, що в квартирах, співвласником яких вона є, перебувають невстановлені особи, які перешкоджали у користуванні нерухомістю - не відчиняли двері, у зв`язку з чим вона повідомила про ці факти правоохоронні органи. До приїзду співробітників поліції до квартири № 80-А прибули двоє чоловіків та жінка, яка представилася адвокатом. Вони «довели до відома позивачки», що існують договори оренди спірних квартир, які були укладені від імені ОСОБА_1 її колишнім чоловіком, зокрема з відповідачем ОСОБА_2 , стосовно спірної квартири.

ОСОБА_2 надав до правоохоронних органів розписку ОСОБА_3 про отримання грошей за оренду квартири АДРЕСА_1 до 31.12.2017 року.

Також позивачка пояснила, що останній раз вона була в квартирах в жовтні 2014 року, ключі від усіх квартир були у відповідача ОСОБА_3 , квартири надавались в оренду періодично на короткі терміни.

Згідно ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням суду від 10.04.2018 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 12.02.2020 року, у справі № 522/5302/16ц, поділено спільне сумісне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . ОСОБА_1 у приватну власність виділено, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , з припиненням права спільної сумісної власності.

19.07.2012 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв ОСОБА_3 за довіреністю від 18.03.2010 року, як власниками приміщення - орендодавцями, з одного боку, та ОСОБА_2 як орендарем, з іншого боку, укладено у простій письмовій формі договір оренди квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору.

Відповідно до п. 1.2 Договору оренди від 19.07.2012 року, за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду квартири в розмірі 5500,00 гривень на місяць до складу якої включено комунальні платежі, витрати на обслуговування й ремонт будинку й квартири, витрати по оплаті комунальних і інших послуг.

Пунктом 1.3 Договору сторони визначили, що повна сума за весь період користування квартирою сплачується наперед (авансовими платежами) протягом десяти днів з моменту укладення договору. За домовленістю сторін оплата за користування квартирою здійснюватися за кожен місяць окремо.

Строк оренди може бути скорочений лише за письмовою згодою сторін. Строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дія договору до закінчення дії цього договору (п. 1.5).

У пункті 5.1 Договору сторони передбачили, що договір може бути розірваний однією із сторін тільки після письмового повідомлення іншої сторони про розірвання договору за 120 днів до закінчення строку дії цього договору.

Згідно наданого представником третьої особи одночасно із письмовими поясненнями копією повідомлення від 20 серпня 2017 року ОСОБА_2 на підставі умов п. 5.1 Договору оренди повідомив про розірвання договору з 01 січня 2018 року.

Колегія суддів виходить з такого.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ч. 1 ст. 762 ЦК України).

Частина першою статті 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст. 764 ЦК).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Виходячи зі змісту договору оренди від 19.07.2012 року вбачається, що в якості орендодавця вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , які є власниками об`єкту оренди - квартири АДРЕСА_1 , а в якості орендаря - ОСОБА_2 .

Тобто кредиторами в даному зобов`язанні є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 .

Дане зобов`язання є зобов`язанням зі множинністю осіб (кредиторів).

З точки зору способу виконання зобов`язання з множинністю осіб поділяються на часткові та солідарні.

Солідарні зобов`язання виникають лише у випадках, спеціально передбачених договором або законом, як виняток із загального правила, оскільки зобов`язання із множинністю осіб передбачаються частковими.

Суд першої інстанції визначив, що по відношенню до орендатора як боржника по зобов`язанню здійснити орендну плату, співвласники виступають солідарними кредиторами.

Проте з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи дійсно спірна квартира була придбана під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, що даними особами не заперечується.

В розумінні ст. 60 СК України квартира АДРЕСА_1 , як така, що придбана у шлюбі між сторонами підпадає під спільне сумісне майно.

Разом з тим відповідно до ст. 355 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру права власності за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності зареєстровані по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 за кожним.

При таких обставинах квартира є спільною частковою власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки частки співвласників є визначеними свідоцтвом про право власності САС № 840446 від 06.04.2010 року, що видане Виконавчим комітетом Одеської міської ради і зареєстрованими за кожним і співвласників по 1/2 частки.

Укладаючи договір оренди ОСОБА_3 діяв від імені ОСОБА_1 на підставі посвідченої нотаріусом довіреності згідно з наданими йому ( ОСОБА_3 ) іншим співвласником ( ОСОБА_1 ) відповідними повноваженнями без права передоручення іншій особі.

Таким чином, зобов`язання за договором оренди квартири від 19.07.2012 року, що укладений ОСОБА_3 від свого імені, як власником 1/2 частини квартири та від імені та в інтересах ОСОБА_1 , як власниці іншої 1/2 частини квартири на підставі виданої йому ОСОБА_1 довіреності, є не солідарним, а частковим.

Обсяг повноважень ОСОБА_3 діяти від імені іншого співвласника визначений у довіреності від 18.03,2010 року, виданої строком на три роки, тобто до 18.07.2013 року.

При таких обставинах, суд першої інстанції вірно врахувавши рішення суду у справі № 522/16038/17 про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання довіреності від 18.03.2010 року недійсною, яке набрало чинності, та набув обґрунтованого висновку, що договір оренди квартири від 19.07.2012 року, укладений між ОСОБА_3 на підставі довіреності від 18.03.2010 року та ОСОБА_2 є дійсним.

Виходячи з умов договору оренди від 19.07.2012 року, суд першої інстанції вірно вважав, що визначений у договорі оренди строк користування приміщенням у 35 місяців сплив 19.06.2015 року, але продовжився на такий самий строк до 19.05.2018 року, оскільки сторони не виявили бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору і орендатор продовжив користуватися квартирою.

Крім того, встановивши, що 20.08.2017 року орендар у відповідності до п. 5.1. Договору звернувся до орендодавця ОСОБА_3 з повідомленням про дострокове припинення договору оренди з 01.01.2018 року і повністю розрахувався з орендодавцем ОСОБА_3 за період користування квартирою по 31.12.2017 року включно, суд першої інстанції з врахуванням підтвердження даних обставин орендодавцем ОСОБА_3 дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення заборгованості за договором оренди за період з 19.07.2012 року до 01.01.2018 року та про припинення договору оренди з 01.01.2018 року.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про неспроможність прийнятого судом доказу у вигляді письмового повідомлення ОСОБА_2 орендодавця ОСОБА_3 про розірвання договору оренди і відсутності доказів про повідомлення орендодавця ОСОБА_1 не можуть бути взятими до уваги, виходячи з наступного.

Так, до відома орендаря ОСОБА_2 в особі його представника - адвоката Пилипчук І.Г. доведено звернення ОСОБА_1 від 08.07.2017 року до правоохоронних органів з приводу протиправного заволодіння належною їй на праві спільної власності з колишнім чоловіком ОСОБА_3 квартири № 53 , з якого вбачається, що ОСОБА_1 чинять перешкоди у доступі до квартири невідомі особи, яких вона пов`язує зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_3 , з яким у неї виник спір з приводу поділу майна, в тому числі і щодо зазначеної квартири.

Тобто ОСОБА_1 у липні 2017 року виразила незгоду з договором оренди квартири і законністю перебування у квартирі ОСОБА_2 на правах орендаря.

Тому письмове повідомлення ОСОБА_2 орендодавцю ОСОБА_3 у серпні 2017 року про розірвання договору оренди з 01.01.2018 року логічно узгоджується з встановленими у справі обставинами, які підтверджені і самим ОСОБА_3 залученим позивачкою до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Доводи апеляційної скарги про подання ОСОБА_1 у квітні 2018 року позову до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою не можуть бути взятими до уваги в якості достовірного доказу продовження користування квартирою саме ОСОБА_2 , оскільки справа розглядалась в заочному порядку, представником ОСОБА_3 заявлялося клопотання про зупинення розгляду зазначеної справи до набрання чинності рішення суду у справі про поділ майна подружжя, так як саме ОСОБА_3 претендував на виділення йому спірної квартири в порядку поділу майна подружжя в судовому порядку та брав активну участь у розгляді справи, де позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою були заявлені не до нього. При цьому слід звернути увагу, що сам відповідач ОСОБА_2 жодного разу не брав участі у розгляді справи № 522/5989/18 про усунення перешкод у користуванні квартирою.

Після ухвалення у вересні 2022 року заочного рішення суду про усунення перешкод у здійсненні власником ОСОБА_1 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 чи будь-яких інших осіб з квартири АДРЕСА_1 , позивачем до апеляційного суду не надано відомостей про звернення зазначеного рішення суду у справі № 522/5989/18 до примусового виконання, в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень такі відомості (відкриття виконавчого провадження або відмова у його відкритті) також відсутні.

Крім того, позивач не надала суду відомості про дату фактичного виконання рішення суду про поділ майна подружжя, що набрало законної сили, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 була в порядку поділу спільного майна подружжя виділена у власність ОСОБА_1 .

Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції зазначив у рішенні суду про відсутність у справі відповідних вимог до ОСОБА_3 та небажання сторони позивача на уточнення правових підстав стягнення грошей та зміни кола відповідачів.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведення факту продовження користування квартирою ОСОБА_2 після 31.12.2017 року.

Таким чином базові висновки районного суду про те, що:

- орендар у відповідності до п. 5.1. Договору звернувся до орендодавця ОСОБА_3 з повідомленням про дострокове припинення договору оренди з 01.01.2018 року і повністю розрахувався з орендодавцем ОСОБА_3 за період користування квартирою по 31.12.2017 року включно;

- недоведеність позивачем факту продовження користування квартирою ОСОБА_2 після 31.12.2017 року,

узгоджуються з встановленими у справі обставинами і засновані на законі.

Доводи апеляційної скарги в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують і фактично зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а мотивувальна частина рішення суду першої інстанції - зміні з викладенням її в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Підстави для здійснення перерозподілу судових витрат - відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, апеляційний суд -

П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Тищенко Вести Вікторівни - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2020 року в мотивувальній частині - змінити та викласти її в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 23.09.2024 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова