Головуючий у суді першої інстанції Ж. І. Кордюкова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

18 вересня 2024 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Кордюкової Ж. І., в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Бориспільський відділ державної виконавчої служби у Бориспільському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 15 жовтня 2011 року до 28.07.2016, від дошлюбних стосунків у них народилася дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №752/5712/16-ц з відповідача на користь позивача на утримання сина стягнуто аліменти у розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.04.2016 і до досягнення дитиною повноліття. Зазначене рішення було звернуто до примусового виконання, відкрито виконавче провадження НОМЕР_2. Відповідач свого обов`язку щодо сплати аліментів не виконує, у зв`язку з чим за період з 01.07.2022 по 30.09.2023 утворилась заборгованість у сумі 87 011,99 грн, розрахунок якої складений державним виконавцем. Розмір пені за період з 01.05.2022 по 30.09.2023 становить 71 398,68 грн. У зв`язку із зазначеним позивач просила суд стягнути з відповідача пеню за прострочення зі сплати аліментів за період з 01.05.2022 по 30.09.2023 в розмірі 71 398,68 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року задоволено позов ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 71 398 грн 68 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позов у повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд безпідставно не врахував подані ним квитанції про часткову сплату аліментів у період з 21.07.2022 по 08.06.2022 у загальному розмірі 25 944,82 грн, які було додано до відзиву на позовну заяву. Відтак апелянт вважає невірними розрахунки, вказані позивачем щодо наявності боргу по сплаті аліментів та розміру пені за несвоєчасну сплату аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Також вказує на те, що наявність виконавчого провадження про стягнення аліментів не означає, що відповідач не має наміру та не здійснює сплату аліментів на утримання сина. Вказує на виконання у добровільному порядку рішення суду про стягнення аліментів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гаращук С. В. у судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи без її участі, у якій вказала, що підтримує заявлені нею позовні вимоги, проти задоволення апеляційної скарги заперечує. До заяви додано довідку про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліменітв станом на 31.08.2024 у розмірі 182 787,50 грн.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 , перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 15.10.2011 між сторонами було укладено шлюб, зареєстроваий Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в м.Києві, актовий запис № 945.

У сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 14.01.2010 Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві.

ОСОБА_5 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28.07.2016 у справі №752/5244/16-ц шлюб між сторонами був розірваний. Рішення суду набрало законної сили.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №752/5712/16-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 13 квітня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

23.06.2017 Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №752/5712/16-ц про примусове виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18.10.2016 у справі №752/5712/16-ц, за яким було відкрито виконавче провадження НОМЕР_2.

В рамках даного виконавчого провадження через несплату відповідачем аліментів державним виконавцем 10.08.2017 було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.

Згідно довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 07.10.2023 №87599 за ОСОБА_2 за період з 01.07.2022 по 30.09.2023 обліковується заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини згідно виконавчого листа від 23.06.2017 №752/5712/16-ц на суму 87 011,99 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконував свого обов`язку щодо сплати аліментів, внаслідок чого в нього існує заборгованість по сплаті аліментів за період з 01.07.2022 по 30.09.2023 у сумі 87 011,99 грн. Судом не встановлено підстав для зменшення розміру пені. При цьому суд залишив без розгляду поданий відповідачем 30.03.2024 відзив на позовну заяву разом з новими доказами, з огляду на пропуск строку для його подання.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони повністю узгоджуються із наявним у матеріалах справи доказам та встановленими судом обставинами з огляду на таке.

Стаття 15 ЦК Українизакріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отримувати своєчасно необхідний і достатній розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно достатті 51 Конституції України та статті 180 СК Українибатьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третястатті 181 СК України).

Відповідно до положень статті 124, пункту 9 частини другої статті 129 Конституції Українисудові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Вказане є складовою права на справедливий суд та однією із процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України.

З аналізу наведених правових норм, можна дійти висновку, що відповідач зобов`язаний матеріально утримувати спільної з позивачкою дитини в обсязі не меншому, ніж це визначено рішенням суду, яке набрало законної сили, а також створювати необхідні передумови для розвитку і забезпечення організації їі життя нарівні з позивачкою.

Абзацом першим частини першої статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів (частина друга статті 196 СК України).

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за прострочення сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першоїстатті 196 СК Українипені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 вказано, що положення ЦК Українисубсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. УСК Українине передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Тобто відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першоюстатті 196 СК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем до суду було надано розрахунок заборгованості відповідача по сплаті аліментів від 07.10.2023 №87599 за ОСОБА_2 за період з 01.07.2022 по 30.09.2023 у сумі 87 011,99 грн.

Вказаний розрахунок заборгованості є чинним і в установленому законом порядку не скасовувався, тому відсутні підстави не брати його до уваги при обрахунку пені. Така довідка була подана разом з позовною заявою та підтверджує факт заборгованості по сплаті аліментів саме на час подачі позовної заяви.

Під час перегляду справи апеляційним судом встановлено, що відповідач та його представник до державного виконавця із заявами щодо перерахунку суми заборгованості по сплаті аліментів не зверталися. Будь -яких доказів часткової сплати заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої дитини згідно виконавчого листа від 23.06.2017 №752/5712/16-ц боржником державному виконавцю надано не було.

Крім того, відповідач розрахунок заборгованості складений державним виконавцем не оскаржував.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції проте, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини відповідача.

Сам по собі факт часткової сплати відповідачем аліментів загальною сумою 25 944,82 грн (про що зазначено у апеляційній скарзі) не звільняє останнього від відповідальності за несплату аліментів, зважаючи на те, що зобов`язання зі сплати аліментів ОСОБА_2 має виконуватися щомісячно та у належному розмірі, несплатаплатником аліментів щомісяця є підставою для нарахування пені.

Посилання відповідачана те, що останній добровільно сплачував аліменти у спірний період у визначеному судом розмірі щомісячно суд не приймає до уваги, оскількі зазначене спростовується матеріалами справ.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що загальна сума пені за прострочення сплати аліментів за період з 01.07.2022 по 30.09.2023 становить 87 011,99 грн, відтак враховуючи положення ст. 196 СК України, суд правильно вирішив стягнути з відповідача пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 71 398,68 грн, що не перевищує 100 % суми заборгованості по аліментах в межах позовних вимог.

Враховуючи те, що позивач просила стягнути пеню нараховану на заборгованість за прострочення сплати аліментів, яка на час звернення до суду з даним позовом існувала, та те, що боржник був обізнаний зі змістом рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання дитини, а також знав про свій обов`язок з їх сплати, доказів на підтвердження неможливості своєчасно сплачувати аліменти, у зв`язку з чим заборгованість утворилась з незалежних від нього причин, відповідач не надав, а тому, суд дійшов правильного висновку що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Доводи відповідачау тому, що при розрахунку заборгованості по аліментам не враховані обсяги отримуванихпозивачем у спірний періодплатежів на загальну суму 25 944, 82 грн, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, з огляду на таке.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки (пункт 6 частини другої статті 43 ЦПК України).

Строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом (стаття 120 ЦПК України).

Перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 123 ЦПК України).

Заперечення подається в строк, встановлений судом. Суд має встановити такий строк подання заперечення, який дозволить іншим учасникам справи отримати заперечення завчасно до початку розгляду справи по суті (частина четверта статті 180 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття провадження у справі від 19 грудня 2023 року суд першої інстанції, виконавши вимоги процесуального закону, встановив п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду для подання відповідачем відзиву на позовну заяву, який має відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України, разом з документами, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів позивачу.

Копія ухвали Голосіївського районного судуд м. Києва від 19.12.2023 разом з копією позовної заяви та доданими до неї матеріалами була отримана ОСОБА_2 23.01.2024. у примішенні суду першої інстанції, про що ним особисто складено розписку (а.с. 32).

Відтак п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали суду для подання відповідачем відзиву на позовну заяву обчислюється з 24.01.2024, тобто відзив на позовну заяву відповідач повинен був подати у строк по 07.02.2024.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідачем 30.03.2024 за допомогою системи «Електронний суд» подано відзив на позовну заяву ОСОБА_1 разом з новими доказами (квитанціями про сплату аліментів), тобто з пропуском встановленого судом строку більше одного місяця.

За приписамистатті 127 ЦПК Українисуд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подані заява, скарга, документи тощо), стосовно якої пропущено строк.

Однак, подавши до суду відзив на позовну заяву та докази, відповідач клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання відзиву на позовну заяв та доказів, встановленого судом на їх подання, не подав, поважних причин пропуску строку не зазначив. Такого клопотання не містить і прохальна частина відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву.

Так, закон встановлює рівні можливості для сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їх прав і законних інтересів, що унеможливлює ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами, в тому числі подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються.

Оскільки отримавши 23.01.2024 копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з доданими до неї матеріалами, відповідач був обізнаний про встановлений судом строк для подання відзиву на позовну заяву, проте подав такий відзив із пропуском цього строку, який не просив поновити, суд першої інстанції законно залишив без розгляду поданий стороною відповідача відзив на позовну заяву разом з доказами, а відтак обгрунтовано не взяв до уваги додані до відзиву докази щодо часткового перерахування грошових коштів позивачу на сплату аліментів на утримання сина у спірний період у розмірі 25 944,82 грн.

З наведених підстав такі докази не беруться до уваги і судом апеляційної інстанції під час перегляду справи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції, довільного тлумачення закону та виходять за межі предмету апеляційного розгляду, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення суду, яке переглядається.

Платник аліментівмає правозвернутися до державного виконавця, надати останньому документи, що підтверджують сплату аліментів за спірний період, що за певних умов може бути підставою для здійснення перерахунку заборгованості.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди із висновками суду щодо розрахунку пені, що підлягає стягненню. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, обґрунтовано задоволено заявлені позовні вимоги.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано стороною відповідача до апеляційної скарги та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Суд у своєму рішенні навів достатнє мотивоване обґрунтування відповідності заявлених позивачем вимог.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить. Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів. Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Оскільки судом залишено апеляційну скаргу відповідача без задоволеня, судові витрати по сплаті судового збору не підлягають відшкодуванню позивачем.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 26 вересня 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна