Справа № 650/3140/24
провадження № 2/650/1274/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2024 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.Ф.,

позивач ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 10 травня 2005 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за яким ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_1 придбала квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Великоолександрівським УМВС України в Херсонській області, 29.08.2002 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначила, що позивач придбала у ОСОБА_3 , вказану квартиру, що підтверджується відповідною розпискою, умови якої виконано позивачем, а саме передано продавцю кошти за квартиру, остання передала ключі від квартири та пообіцяла переоформити її у нотаріуса від чого ухиляється, що унеможливлює позивача стати повноцінним власником.

Отже, оскільки у встановленому законом порядку позивачка не може оформити свої права, вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

Від відповідача 18.09.2024 року надійшов відзив на позов, в якому він позовні вимоги визнає та проти їх задоволення не заперечує.

На судовому засіданні ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

На судовому засіданні представник відповідач, ОСОБА_2 , не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши сторони, дослідивши надані суду письмові докази, а також проаналізувавши наведені позивачем доводи, суд вважає, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 10.05.2005 року володіє, користується та проживає в квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з 2013 року офіційно зареєструвала місце проживання, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади від 27.05.2024 року.

У травні 2005 року позивач з ОСОБА_3 уклали договір про продаж квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . За домовленістю позивач мала сплатити ОСОБА_3 за квартиру 2000 гривень, а остання передати всі наявні оригінали документів на житловий будинок.

Як вбачається з копії погосподарської книги з особовим рахунком № НОМЕР_3 за адресою смт Калініндорф позивач записана як перший член господарства.

Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Відповідно до п. 3,4 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до ч.1 ст. 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ч.1ст.220 ЦКУ країни у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 даної статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення.

Так суд встановив, що позивач як на доказ купівлі квартири вказує розписку, за якою вона вважала, що моментом купівлі-продажу став саме період передачі грошей продавцю за відчуження квартири та отриманням документів, що підтверджувалось розпискою. Разом з тим розписка надана позивачем не містить посилання про які саме документи йде мова, даний договір купівлі-продажу був укладений в простій письмовій формі, а саме у формі розписки, яка містить підпис лише однієї сторони договору, а саме продавця.

Також слід звернути увагу на те, що в розписці не зазначені анкетні дані покупця, та продавця, зазначено лише прізвище, ім`я та по-батькові, а дата народження, паспортні дані не вказано.

До того ж, з вказаної розписки неможливо встановити, чи була наявна між сторонами домовленість щодо усіх істотних умов договору, неможливо встановити наявність дійсного наміру щодо продажу будинку. Вказаних відомостей немає у розписці, як і немає в ній дати продажу будинку, а є лише дата складання розписки 10.05.2005 року, не зазначені умови та юридичні наслідки договору, тобто на яких умовах сторони дійшли до передачі обумовленої суми грошових коштів, не зазначено, чи є сума 2000 гривень загальною ціною продажу, чи тільки частиною, не зазначено, яким чином буде здійснюватися перехід права власності на будинок, щоб свідчило про досягнення сторонами розписки всіх істотних умов та дійсне укладення цією розпискою договору купівлі-продажу, як і відсутнє посилання на зобов`язання нотаріального посвідчення.

Зазначені факти, свідчать про неможливість визнання договору дійсним.

Отже, оскільки позивачкою не надано договору купівлі продажу з визначеними істотними умовами договору, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про відмову у їх задоволенні.

Разом з цим, відповідно до частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01 липня 2004 року), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За частиною четвертою статті 3 зазначеного Закону, права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 року, і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56; Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстрованим у Міністерства юстиції України від 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року.

Таким чином, за змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

В листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звертає увагу судів на наступне:

За змістом пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як роз`яснено у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає статя 392 ЦК України, відповідно якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, системний аналіз наведених положень закону та наданих судами вищих інстанцій роз`яснень дозволяє дійти висновку, що право особи, яка володіє нерухомим майном, втім не може підтвердити своє право власності на нього перед третіми особами, може бути захищене шляхом визнання на нею такого права в судовому порядку.

Аналізуючи фактичні обставини справи, а також положення діючого на момент набуття позивачем права на спірну квартиру, суд дійшов висновку про належність на праві власності позивачу вказаної квартири, оскільки його було набуто у встановленому законом порядку та не вбачається підстав для припинення такого права на момент розгляду справи.

Підставою звернення позивача до суду є неможливість доведення перед компетентним органом, свого права власності на вказану квартиру.

Таким чином, зважаючи на те, що суд встановив належність спірного нерухомого майна на праві власності позивачці, але таке її право не визнається відповідачем, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання права власності за позивачкою в судовому порядку, а отже позов підлягає задоволенню.

Обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин.

Ухвалюючи рішення, суд врахував, що при такому вирішенні спору, з частковим задоволенням позовних вимог, буде досягнуто справедливий баланс інтересів як позивача, який на законних підставах володіє належним йому нерухомими майном, проте не може це право підвередити перед третіми особами, а отже реалізувати свої пов`язані із цим похідні права, так і відповідача, який визнаючи права позивача на вказане майно діяв відповідно до чинного законодавства.

Відповідно до частини першої та частини третьої статті 141 ЦПК України судові витрати у виді сплаченого позивачем судового збору суд покладає на позивача, враховуючи при цьому, що право останнього не було невизнане неправомірними діями або бездіяльністю відповідача, вирішення вимоги позову не віднесено до його компетенції, відповідачем позовні вимоги не заперечувалися з приводу підстав та предмету позову.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 12, 13, 141, 200, 209, 259, 263 265, ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Калинівської селищної військової адміністрації Бериславського району Херсонської області про визнання права власності на будинок задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Великоолександрівським УМВС України в Херсонській області, 29.08.2002 року, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено безпосередньо до Херсонського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: _____________ О.О. Сікора