ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

24 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 731/22/23

Головуючий у першій інстанції - Ільченко О. І.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/934/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідачі: Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2024 року (ухвалене у м. Прилуки, проголошене о 16 год. 13 хв, повний текст складено 08 травня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Дружба-Нова» про зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку.

У С Т А Н О В И В:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до СТОВ «Дружба-Нова», в якому просила: зобов`язати відповідача повернути їй земельну ділянку, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,21га з кадастровим номером :05:000:0328, розташовану на території Товкачівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди СТОВ «Дружба-Нова» на зазначену земельну ділянку на підставі договору оренди від 10 квітня 2015 року та додаткової угоди від 11 червня 2019 року.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначала, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 3,21 га, розташована на території Товкачівської сільської ради Прилуцького району. 01 липня 2010 року між нею та ДП «Нафком-Агро» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років. Після закінчення строку оренди позивачка вважала, що укладений правочин є пролонгованим відповідно до його умов. У 2022 році ОСОБА_1 стало відомо, що належна їй земельна ділянка перебуває в оренді СТОВ «Дружба-Нова» на підставі договору оренди від 10 квітня 2015 року та додаткової угоди від 11 червня 2019 року з терміном дії оренди до 31 грудня 2030 року.

Указувала, що відповідач з пропозицією про укладення договору оренди земельної ділянки до неї не звертався, згоди на укладення вказаного правочину вона не надавала та не підписувала пов`язаних з ним документів, на вчинення таких дій від свого імені нікого не уповноважувала. Отже, належна ОСОБА_1 земельна ділянка на час звернення з цим позовом перебуває у користуванні відповідача без законних на те підстав, що зумовило звернення до суду.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до СТОВ «Дружба-Нова» про зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, представник позивачки - адвокат Фесик І.А. зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про те, що договір оренди від 10 квітня 2015 року та додаткова угода від 11 червня 2019 року підписані не позивачкою, а іншою особою, та пославшись на правові висновки Верховного Суду у справах № 227/3760/19-ц та № 674/461/16-ц, не встановив належним чином та не навів мотивів, на підставі якого договору оренди ОСОБА_1 отримувала орендну плату.

Указує, що, за ствердженням позивачки, заяву про виплату орендної плати грошовими коштами на картковий банківський рахунок від 31 травня 2021 року та видаткові касові ордери вона не підписувала. Проживаючи в Чернівецькій області, позивачка більше восьми років не була в с. Товкачівка, отже фізично не могла підписати наведені документи.

Пославшись на вчинення сторонами конклюдентних дій (орендар користувався земельною ділянкою і сплачував орендну плату, а орендодавець отримував орендну плату), районний суд не обґрунтував, яким чином сторони досягли всіх істотних умов договору, визначених ч. 1 ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», зважаючи на те, що договір оренди від 10 квітня 2015 року позивачкою не підписувався. Конклюдентні дії можуть визнаватися судом тільки у випадку, якщо орендодавець добровільно передав об`єкт оренди орендарю та отримує за нього орендну плату.

Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про обрання позивачкою неналежного способу захисту з посиланням на постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, оскільки при вирішенні цього спору, зважаючи на існування ієрархії судових рішень, застосуванню належав правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, згідно з яким належним способом захисту порушених прав позивача є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення земельних ділянок.

Наголошує, що, ураховуючи позиції Верховного Суду, наведені у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 543/253/16-ц, від 03 листопада 2021 року у справі № 125/2053/18 та від 05 серпня 2020 року у справі № 125/702/17, та ч. 3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заявлена ОСОБА_1 вимога про скасування державної реєстрації права оренди СТОВ «Дружба-Нова» є цілком обґрунтованою.

У наданому відзиві представник відповідача - адвокат Литвиненко Д.Г., вважаючи оскаржуване рішення суду обґрунтованим і таким, що прийняте з повним з`ясуванням фактичних обставин справи, а доводи апеляційної скарги такими, що не спростовують висновків суду, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідач вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимога про повернення земельної ділянки з підстав вчинення підпису у договорі оренди не власником землі, а іншою особою, не є добросовісною, і ця підстава не може бути застосована для задоволення позовних вимог. Відповідно до судової практики розгляду Верховним Судом справ аналогічної категорії принцип добросовісності - це стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина заборони суперечливої поведінки, в основі якої лежить принцип добросовісності, базується на римській максимі: ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці. Такого ж висновку дійшов і Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 лютого 2024 року, за яким не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Тобто судам необхідно встановлювати не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю орендну плату і чи приймав останній таку плату. Таким чином, договір оренди між сторонами не може вважатися неукладеним навіть при відсутності підпису орендодавця, адже тривалий час виконувався обома сторонами.

На думку товариства, є непослідовними твердження скаржниці про непідписання заяви на отримання орендної плати та видаткових касових ордерів, оскільки ці докази були подані стороною відповідача разом з відзивом на позовну заяву, проте, ані в поданій відповіді на відзив, ані під час розгляду справи обставина отримання орендної плати позивачкою не оспорювалася. Навіть в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не заперечує отримання орендної плати поштовими та банківськими переказами, що свідчить про добровільне надання позивачкою орендарю своїх банківських реквізитів. У справі наявний акт приймання-передачі земельної ділянки, і доказів того, що позивачка не підписувала цей акт, а також акт визначення меж земельної ділянки, матеріали справи не містять.

Стверджує про обрання позивачкою неналежного способу захисту, що є окремою і самостійною підставою для відмови у задоволенні позову та узгоджується з правовою позицією Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22. Належним способом захисту прав орендодавця, який у цих спірних правовідносинах вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди, а судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в повній мірі таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спірні договір оренди від 10 квітня 2015 року та додаткова угода від 11 червня 2019 року стосовно оренди земельної ділянки площею 3,21 га, розташованої на території Товкачівської сільської ради Чернігівської області, яка належить ОСОБА_1 , підписані не позивачкою, а іншою особою, про що свідчить висновок судової почеркознавчої експертизи. Суд констатував, що позивачка упродовж останніх 8 років отримувала орендну плату від СТОВ «Дружба-Нова», що підтверджується копією заяви про виплату орендної плати грошовими коштами на картковий банківський рахунок від 31 травня 2021 року та копіями видаткових касових ордерів. З огляду на це, вимога ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки, заявлена з підстав вчинення підпису у договорі оренди не власником землі, а іншою особою, не є добросовісною поведінкою сторони, і саме ця обставина не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Районний суд, пославшись на правову позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, наведену у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, указав, що за вимогою орендодавця до орендаря про повернення земельної ділянки належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача. Отже, ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту порушеного права.

Апеляційний суд з наведеними висновками суду першої інстанції частково не погоджується, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 являється власником земельної ділянки, площею 3,21 га, з кадастровим номером :05:000:0328, розташованої на території Товкачівської сільської ради Прилуцького Чернігівської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 893524 від 03 березня 2008 року (т. 1 а.с. 8-9).

01 липня 2010 року між ОСОБА_1 та ДП «Нафком-Агро» укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивачка передала в оренду земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 3,21 га, яка розташовані на території Товкачівської сільської ради Прилуцького Чернігівської області, строком на 5 років та сплатою орендної плати у розмірі 4 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що в грошовому вираженні складає 1 374,73 грн щорічно (т. 1 а.с. 14-17).

У матеріалах справи наявний договір оренди землі від 10 квітня 2015 року, сторонами яких зазначені: орендодавець - ОСОБА_1 , орендар - СТОВ «Дружба-Нова», за умовами якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Товкачівської сільської ради Прилуцького Чернігівської області, площею 3,21 га з кадастровим номером :05:000:0328, строком на 10 років та сплатою орендної плати щорічно у розмірі 7 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що на дату укладення договору становить 5 276,47 грн (т. 1 а.с. 122-124).

Відповідно до акту прийому-передачі земельної ділянки в оренду згідно з договором оренди землі (№ та дата договору відсутні) ОСОБА_1 , яка є власником земельної ділянки, передала, а СТОВ «Дружба-Нова» в особі директора ОСОБА_2 прийняло земельну ділянку площею 3,21 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (т.1 а.с. 131).

Рішенням державного реєстратора реєстраційної служби Прилуцького МРУЮ Чернігівської області від 21 серпня 2015 року на підставі договору оренди землі від 10 квітня 2015 року зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 3,21 га з кадастровим номером :05:000:0328 на строк 10 років, орендарем є СТОВ «Дружба-Нова», що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 130).

Відповідно до додаткової угоди від 11 червня 2019 року до договору оренди землі від 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 та СТОВ «Дружба-Нова» в особі директора Макухи І.В. внесли зміни до договору оренди землі від 10 квітня 2015 року, зокрема, визначили строк дії цього договору до 31 грудня 2030 року, а орендну плату за користування земельною ділянкою визначили у розмірі 10 854,45 грн, яка повинна сплачуватися у даному розмірі, починаючи з 2019 року (т. 1 а.с. 133-136).

Відповідно до додаткової угоди від 31 травня 2021 року до договору оренди землі від 10 квітня 2015 року ОСОБА_1 та СТОВ «Дружба-Нова» в особі директора Макухи І.В. внесли зміни до п. 4.2 договору оренди землі від 10 квітня 2015 року, зокрема, визначили, що орендна плата за користування об`єктом оренди сплачується орендарем на користь орендодавця шляхом видачі готівкових коштів через касу орендаря або шляхом перерахування грошових коштів (т. 1 а.с.141).

З довідки СТОВ «Дружба-Нова» від 06 березня 2023 року вбачається, що у період 2015-2022 років ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася орендна плата за земельну ділянку площею 3,21 га з кадастровим номером :05:000:0328, зокрема, було виплачено: 12 лютого 2016 року через касу товариства 1 605,42 грн орендної плати за 2015 рік; 24 березня 2016 року через Укрпошту 5 097,06 грн орендної плати за 2016 рік; 12 травня 2017 року та 29 грудня 2017 року через Укрпошта в загальному розмірі 6 007,26 грн орендної плати за 2017 рік; 19 квітня 2018 року через Укрпошта 6 553,37 грн орендної плати за 2018 рік; 03 липня 2019 року через Укрпошта 8 737,82 грн орендної плати за 2019 рік; 08 квітня 2020 року через Укрпошта 8 737,83 грн орендної плати за 2020 рік; 03 серпня 2021 року через Укрпошта 8 737,83 грн орендної плати за 2021 рік; 20 жовтня 2022 року через Укрпошта 8 737,83 грн орендної плати за 2022 рік (т. 1 а.с. 45).

Перерахування наведених сум підтверджується копіями відомості на виплату грошей (оренда землі) за 2015 рік, реєстрів перерахунку коштів поштовим переказом за оренду земельних ділянок та платіжних доручень, в яких призначенням платежу зазначено «перерахування орендної плати за землю» (т. 1 а.с. 46-47, 48-59, 60, 61).

У заяві від 31 травня 2021 року, скерованій директору СТОВ «Дружба-Нова», ОСОБА_1 просила переховувати належну їй орендну плату згідно з договором оренди від 10 квітня 2015 року на картковий банківський рахунок, зазначивши відповідні реквізити (т. 1 а.с. 62-63).

Згідно з висновком експерта № 3115/3116/23-24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 24 січня 2024 року підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» в договорі оренди від 10 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Дружба-Нова» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,21га (рілля), кадастровий номер :05:000:0328, розташованої на території Товкачівської сільської ради Чернігівської області, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . Підпис від імені ОСОБА_1 в графі «Орендодавець» в додатковій угоді від 11 червня 2019 року до договору оренди землі №_ від 10 квітня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та СТОВ «Дружба-Нова» щодо земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,21га (рілля), кадастровий номер:05:000:0328, розташованої на території Товкачівської сільської ради Чернігівської області, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т. 1 а.с.191-201).

Звернувшись з позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку та скасування державної реєстрації права оренди на земельну ділянку, ОСОБА_1 зазначала, що з 10 квітня 2015 року належна їй на праві власності земельна ділянка перебуває у фактичному користуванні СТОВ «Дружба-Нова» без законних на те підстав, у зв`язку з тим, що договір оренди від 10 квітня 2015 року та додаткову угоду від 11 червня 2019 року вона не підписувала і повноважень на підпис нікому не надавала.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 даної статті).

У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

У частині 1 ст. 627 ЦК зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст. 93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Аналогічне визначення права оренди земельної ділянки закріплено і ст. 1 ЗУ «Про оренду землі», яким також урегульовано процедуру укладення, вимоги та припинення договору оренди землі.

У статті 6 ЗУ «Про оренду землі» зазначено, що орендарі набувають право оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону визначено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 14 указаного Закону договір оренди землі укладається в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін.

За правилами ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, розташованої на території Товкачівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, площею 3,21 га. 01 липня 2010 року між позивачкою та ДП «Нафком-Агро» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на 5 років. 21 серпня 2015 року в установленому законом порядку проведено державну реєстрацію договору оренди від 10 квітня 2015 року. За змістом додаткової угоди від 11 червня 2019 року строк дії договору оренди землі продовжено до 31 грудня 2030 року.

Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача повернути земельну ділянку та скасувати державну реєстрацію права оренди.

Вирішуючи спір та викладаючи мотиви судового рішення, районний суд, пославшись на правову позицію Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, наведену у постанові від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, зазначив, в тому числі і про те, що ОСОБА_1 обрала неналежний спосіб захисту, указавши, що за вимогою орендодавця до орендаря про повернення земельної ділянки належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є його вимога до особи, за якою зареєстроване право оренди, про визнання відсутнім права оренди. Судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про припинення права оренди відповідача.

Колегія суддів погоджується з доводами сторони позивача про хибність такого висновку суду першої інстанції з огляду на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі 145/2047/16-ц указала, що за змістом ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (аналогічні висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п. 71), від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (п. 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 97)).

Обставини наведеної справи та справи, яка переглядається в апеляційному порядку, є ідентичними, а правова позиція ВП ВС, наведена у постанові від 16 червня 2020 року у справі 145/2047/16-ц, - чинною.

У постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 Верховний Суд наголосив на ієрархії судових рішень, зазначивши, що логіка побудови й мета існування процесуальних механізмів указує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного кримінального суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного кримінального суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного кримінального суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що позивачка, правильно пославшись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, визначила належний спосіб захисту, що полягає у зобов`язанні відповідача повернути земельну ділянку та скасуванні державної реєстрації права оренди.

З огляду на висновок про належність обраного ОСОБА_1 способу захисту, колегія суддів вважає можливим проаналізувати доводи обох сторін щодо добросовісності орендодавця.

ОСОБА_1 наполягала на тому, що не підписувала спірні договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2015 року та додаткову угоду до нього від 11 червня 2019 року, на підставі яких СТОВ «Дружба-Нова» користується її земельною ділянкою з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованою на території Товкачівської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, що узгоджується з висновком експерта № 3115/3116/23-24 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи, складеним 24 січня 2024 року експертом Чернігівського відділення КНДІСЕ Мекшун Ю.

Відповідно до цього висновку підпис від імені ОСОБА_1 у договорі оренди землі від 10 квітня 2015 року та у додатковій угоді від 11 червня 2019 року стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0328, укладених між позивачкою та СТОВ «Дружба-Нова», виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

За матеріалами справи встановлено і в ході судового розгляду позивачкою не спростовано, що ОСОБА_1 у 2015-2022 роках отримувала від СТОВ «Дружба-Нова» орендну плату за користування земельною ділянкою, передбачену спірними договором оренди земельної ділянки та додатковою угодою. У справі наявна заява від імені ОСОБА_1 , датована травнем 2021 року, у якій позивачка зверталась до директора СТОВ «Дружба-Нова» із заявою про виплату їй орендної плати грошовими коштами на картковий банківський рахунок із зазначенням його реквізитів. Наведеного належними доказами позивачкою не спростовано.

Обставин отримання орендної плати в суді першої інстанції ОСОБА_1 не оспорювала. Стверджуючи в апеляційній скарзі про непідписання заяви на отримання орендної плати та видаткових касових ордерів через віддаленість населеного пункту, в якому вона мешкає, від місцезнаходження відповідача, позивачка належних доказів на підтвердження цих доводів не надала. Стороною відповідача до відзиву на позовну заяву додано паспортні та інші ідентифікаційні дані позивачки. ОСОБА_1 не пояснила природу отримання товариством її ідентифікуючих даних та реквізитів банківської картки. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів з відповідними заявами щодо неправомірності використання товариством її персональних даних. Свідомі дії особи щодо отримання коштів як орендної плати спростовують твердження сторони позивача про невстановлення судом першої інстанції умов договору оренди. Крім цього, в матеріалах справи містяться акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду та акт визначення її меж на місцевості від 10 квітня 2015 року.

Апеляційний суд погоджується з доводами відповідача про те, що користування належною ОСОБА_1 земельною ділянкою та виплата позивачці орендної плати за землю дозволяє дійти висновку про існування між сторонами орендних відносин, що ОСОБА_1 усвідомлювала та погоджувала.

У постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у ч. 3 ст. 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил ст. 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто, як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і в ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У вищевказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також констатувала, що суду необхідно встановити не просто факт використання спірного майна орендарем, а й те, чи сплачував орендар за таке використання орендодавцю та його правонаступникам оренду і чи приймали вони таку оплату. У разі якщо договір виконувався обома сторонами (зокрема, орендар користувався майном і сплачував за нього, а орендодавець приймав платежі), то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір оренди вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

Висловлене вище про можливість визначити фактичне укладення правочину у спосіб його виконання (за відсутності законодавчих застережень про інше) не суперечить викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц правовому висновку про те, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 629/3016/21).

У постанові від 10 травня 2023 року у справі № 567/1437/19 Верховний Суд погодився з судами попередніх інстанцій з висновком про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними, у тому числі, з тих підстав, що орендар користувався спірними земельними ділянками і виконував свої зобов`язання за договором в частині сплати орендної плати.

Ураховуючи викладене, колегія суддів дійшла переконання, що дії позивачки, яка належними доказами не спростувала факт існування між сторонами орендних відносин та отримання нею орендної плати за умовами договору оренди від 10 квітня 2015 року та додаткової угоди від 11 червня 2019 року тривалий час - з 2015 по 2022 роки, при цьому стверджуючи, що наведені правочини між сторонами є неукладеними, та просить усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою шляхом її повернення та скасування державної реєстрації речового права (права оренди) за СТОВ «Дружба-Нова» на спірну земельну ділянки, є недобросовісними, у зв`язку з чим у задоволенні заявлених ОСОБА_1 позовних вимог належить відмовити.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов взаємовиключних підстав для відмови у задоволенні заявлених вимог, указавши на неналежність обраного позивачкою способу захисту порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у позові і не потребує аналізу правовідносин між сторонами, та здійснив оцінку дій ОСОБА_1 на предмет добросовісності, вирішивши спір по суті. З огляду на те, що районний суд правильно визначив, що вимога ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки з підстав вчинення підпису не власником землі, а іншою особою, не є добросовісною, колегія суддів вважає, що з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції слід виключити посилання на неправильно обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, а в іншій частині його слід залишити без змін.

Апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції тоді, коли неправильність рішення можна усунути без його скасування, не змінюючи його суті, і зміна стосується окремих частин рішення.

Ураховуючи наведене вище у сукупності, відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України, колегія суддів вважає необхідним змінити рішення суду першої інстанції, виключивши з його мотивувальної частини посилання на обрання позивачем неналежного способу захисту. В іншій частині рішення, що оскаржується, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 29 квітня 2024 року - змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на обрання позивачем неналежного способу захисту.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко