УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 вересня 2024 року

м. Київ

справа № 761/35265/19

провадження № 61-11413ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: державний реєстратор Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенко Ігор Миколайович, Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - Акціонерне товариство «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа Банк»),

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронюк Дмитро Дмитрович, на постанову Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка Ігоря Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка І. М., Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк») про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року позов задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 47418087 від 19 червня 2019 року 17:51:19, прийняте державним реєстратором Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенком І. М., та припинено право власності АТ «Укрсоцбанк» на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У березні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк»), як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», подало до суду заяву про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року.

Заяву обґрунтовано тим, що судом розглянуто справу за відсутності правонаступника АТ «Укрсоцбанк», оскільки матеріали справи не містять відомостей про отримання цим відповідачем судових повісток та рішення суду.

Судом неповною мірою з`ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доказам, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Разом з тим, відповідачем у заяві про перегляд заочного рішення викладено клопотання про поновлення процесуального строку для подання заяви про перегляд заочного рішення, оскільки вказаний строк пропущено з поважних причин.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 5 червня 2023 року клопотання АТ «Сенс Банк» про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року залишено без задоволення.

Заяву АТ «Сенс Банк» про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року апеляційну скаргу Півторака Т. О. , який діяв в інтересах АТ «Сенс Банк», задоволено.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 5 червня 2023 року скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Не погоджуючись з постановою Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронюк Д. Д., 7 серпня 2024 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Підставою касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року заявник визначає порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме положень частини другої статті 126, частини четвертої статті 284 ЦПК України.

Посилається на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24).

Також зазначає, що апеляційний суд не врахував, що станом на 20 грудня 2022 року банк знав про заочне рішення суду першої інстанції, тому момент відправки та отримання вказаного рішення банком не може бути поважною причиною пропуску строку на подання заяви про перегляд цього рішення. При цьому подання апеляційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції, а не заяви про перегляд зазначеного рішення до суду першої інстанції також не може вважатися поважною причиною пропуску строку на подання заяви.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Постановляючи ухвалу про залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду, суд першої інстанції зазначив, що заочне рішення направлено Шевченківським районним судом міста Києва на адресу відповідача 20 вересня 2022 року засобами поштового зв`язку. Також, як свідчить витяг з системи Д-3, заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва 8 листопада 2022 року розміщено в електронному кабінеті відповідача.

За таких обставин суд вважав, що підстави для поновлення процесуального строку відсутні, а до заяви про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року застосовані положення частини другої статті 126 ЦПК України.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції,апеляційний суд виходив з того, що АТ «Сенс Банк» (до зміни назви - Акціонерне товариство «Альфа Банк», далі - АТ «Альфа Банк») було не повідомлено судом про призначені судові засідання та про ухвалене рішення. Доказів направлення копії заочного рішення АТ «Сенс Банк» матеріали справи не містять. Оскільки АТ «Сенс Банк» не було залучено до участі у розгляді справи, то, відповідно, не мало доступу до електронних матеріалів справи в системі «Електронний суд».

Таким чином, незалучення в цій справі правонаступника відповідача, невручення заочного рішення відповідачу, наявність конституційного права на оскарження рішення в апеляційному порядку, допущення помилки представником банку в порядку оскарження заочного рішення та подання заяви про перегляд одразу після отримання ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, свідчать про наявність у відповідача права на поновлення пропущеного строку та поважність причин пропуску строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до заяви АТ «Сенс Банк» повідомило суд першої інстанції про припинення юридичної особи АТ Укрсоцбанк».

АТ «Сенс Банк» не був залучений до участі у розгляді справи як правонаступник АТ Укрсоцбанк».

АТ «Сенс Банк» не повідомлялося судом першої інстанції про призначені судові засідання та про ухвалене судове рішення. Згідно з супровідним листом від 15 червня 2022 року копія заочного рішення адресована АТ «Укрсоцбанк». Доказів направлення копії заочного рішення АТ «Сенс Банк» матеріали справи не містять.

АТ «Сенс Банк» не мав доступу до електронних матеріалів справи в підсистемі «Електронний суд».

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень 10 листопада 2022 року.

АТ «Сенс Банк» зі змістом заочного рішення ознайомилось в Єдиному державному реєстрі судових рішень 20 грудня 2022 року.

21 грудня 2022 року АТ «Сенс Банк» подало апеляційну скаргу на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 15 червня 2022 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 2 березня 2023 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги і 13 березня 2023 року АТ «Сенс Банк» отримано копію цієї ухвали.

Із заявою про перегляд заочного рішення АТ «Сенс Банк» звернулось 14 березня 2023 року.

Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно зі статтею 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Частинами першою, другою, третьою статті 284 ЦПК України передбачено, що заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Доступність апеляційного та касаційного оскарження судових рішень неодноразово була предметом розгляду Конституційного Суду України.

Зокрема, Конституційний Суд України визнав, що можливість (право) оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою права особи на судовий захист.

Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007).

Законодавець, щоб не чинити свавільно під час установлення обмежень або заборон на оскарження в апеляційному порядку окремих процесуальних судових рішень (ухвал), повинен, зокрема, ураховувати юридичні наслідки, що настають для особи в результаті ухвалення судового рішення (ухвали), наявність інших, установлених процесуальним законом, дієвих механізмів захисту та поновлення порушених прав і свобод особи (абзац другий підпункту 4.3.2 пункту 4 Рішення Конституційного Суду України від 1 березня 2023 року № 2-р(II)/2023).

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що АТ «Сенс Банк» не було залучено в цій справі як правонаступник АТ «Укрсоцбанк» і суд першої інстанції копію заочного рішення АТ «Сенс Банк» не направив, врахував, що АТ «Сенс Банк», не зволікаючи, подало заяву про перегляд судового рішення після отримання ухвали апеляційного суду про повернення апеляційної скарги, та дійшов правильного висновку про наявність у АТ «Сенс Банк» права на поновлення пропущеного строку та поважність причин пропуску строку подання заяви про перегляд заочного рішення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваної постанови. Правильність застосування судом апеляційної інстанції вказаних норм процесуального права не викликає розумних сумнівів.

Посилання заявника на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24), відхиляються касаційним судом, оскільки встановлені обставини зазначеної справи та справи № 761/35265/19 є різними.

У справі № 170/129/21, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, Велика Палата Верховного Суду вказала, що оскільки відповідач була достеменно обізнана про наявність судового провадження у справі, в судові засідання за судовими викликами не з`являлася, пізніше була обізнана про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого в цій справі, то суд першої інстанції обґрунтовано піддав сумніву об`єктивну неможливість відповідача подати заяву про перегляд заочного рішення раніше 11 листопада 2022 року. Окрім цього, подання відповідачем всупереч визначеному законом процесуальному порядку апеляційної скарги на заочне рішення до суду апеляційної інстанції, а не заяви про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції після отримання його копії не може вважатися поважною причиною пропуску строку на подання заяви.

Однак у справі № 761/35265/19 судом апеляційної інстанції встановлено, що докази вручення заочного рішення суду першої інстанції АТ «Сенс Банк» відсутні і вказане рішення ухвалено щодо іншої юридичної особи.

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 373/1281/16-ц (провадження № 14-128цс18) зазначено, що «під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин».

З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної справи.

Велика Палата Верховного Суду вважала за потрібне конкретизувати вказаний правовий висновок, про що вказала у постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).

Конкретизація правового висновку полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у

державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення, касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронюк Д. Д., на постанову Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року є необґрунтованою, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції)

від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронюк Д. Д., на постанову Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Миронюк Дмитро Дмитрович, на постанову Київського апеляційного суду від 9 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» міста Києва Тарасенка Ігоря Миколайовича, Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису про право власності.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська