ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1086/24 Справа № 712/9633/23 Категорія: 304070000 Головуючий по 1 інстанції Троян Т.Є. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2024 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради;

відповідач ОСОБА_1 ;

особа, що подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію,

в с т а н о в и в :

11 вересня 2023 року КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію, посилаючись на те, що на КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» покладене виконання важливої державної соціальної програми забезпечення підприємств, установ, організацій та населення міста тепловою енергією для потреб опалення та гарячого водопостачання.

Зазначено, що КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради здійснює постачання теплової енергії на будинок, в тому числі і квартиру ОСОБА_1 .. Однак, відповідач оплати за надані послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води не здійснює у повному обсязі.

06 серпня 2019 року рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси по справі № 2/712/651/19 з боржника стягнуто борг за теплову енергію в сумі 3 754,17 грн.

Станом на 01 липня 2023 року борг відповідача перед КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради за спожиту теплову енергію складає 29 465,60 грн.

Відповідач не виконує своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати за використану теплову енергію, що приводить до втрати можливості підприємства проводити оплату за енергоносії, сировину, матеріали, своєчасно виконувати свої зобов`язання перед бюджетом і впливають на якість наданих послуг.

Позивач просив стягнути з відповідача на користь позивача борг, який виник станом на 01 липня 2023 року в сумі 29 465,60 грн., а також сплачений судовий збір.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2024 року позовні вимоги КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради заборгованість за спожиту теплову енергію станом на 01 липня 2023 року в сумі 29 465 грн. 60 коп. та судовий збір в розмірі 2 684 грн., а всього 32 149 грн. 60 коп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач є надавачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, ним були надані відповідні послуги відповідачу, як споживачу таких послуг, проте відповідач своєчасно та в повному обсязі не оплачував надані позивачем послуги, хоча відповідно до ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» має такий обов`язок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2024 року як незаконне.

Прийняти нову постанову, якою в частині за межами строків позовної давності, сума стягнення 17 972,13 грн. закрити провадження, а в частині строків позовної давності, сума стягнення 15 247,64 грн. скасувати для проведення перерахунку і вирішення питання в досудовому порядку.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем проведений неправильний розрахунок плати за комунальні послуги теплопостачання. Споживач не звільняється від обов`язку оплати житлово-комунальних послуг, однак закон не зобов`язує споживача проводити оплату за неправильними розрахунками.

Крім того, на думку ОСОБА_1 частина заборгованості за спожиту теплову енергію нарахована поза межами строків позовної давності, тому в цій частині провадження у справі підлягає закриттю, а в іншій частині заборгованості на суму 15 247 грн. 64 коп. спір можливо врегулювати в досудовому порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують правильності висновків суду. Відповідач ОСОБА_1 отримуючи постачання теплової енергії до своєї квартири не виконує своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати за використану теплову енергію. Враховуючи вищевикладене, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права і суд, врахувавши всі обставини по справі дійшов обґрунтованого висновку про захист такого права шляхом задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням від 14 квітня 2011 року № 630 Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг відносно КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради видано ліцензію на право постачання теплової енергії, на підставі якої забезпечує тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності у м. Черкаси.

Постачання теплової енергії до будинку АДРЕСА_1 здійснюється КПТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради. ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 і є споживачем послуг, які надає позивач. Дану обставину сторони не заперечили під час судового засідання в районному суді.

Відносини з постачання теплової енергії регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відповідними положеннями ЦК України.

Правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до статті 13 цього Законом України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а тому факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з пунктом 3 частини другої статті 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Враховуючи наведене, обов`язок з укладання договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє позивача обов`язку оплачувати надані йому послуги.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилався на те, що між сторонами укладений типовий договір з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії від 17 січня 2020 року (а.с. 94-98), який підписаний сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 520 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в строк відповідно до вказівок закону, договору.

У ст. 610 ЦК України зазначено, що порушенням зобов`язання є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

За змістом ст. ст. 67-68, 162 Житлового Кодексу України наймач чи власник житла зобов`язаний своєчасно вносити плату за комунальні послуги по затвердженим тарифам. Плата за комунальні послуги вноситься щомісячно.

Відповідно до статті 19 ЗУ «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими, в установленому порядку.

Будь-яких рішень щодо встановлення та погодження індивідуальних тарифів для будинку АДРЕСА_1 матеріали справи не містять і сторонами суду не надано.

Надані позивачем докази підтверджують, що відповідач користувався послугами наданими позивачем, однак, як вказує позивач, всупереч вимогам законодавства не в повній мірі здійснює їх оплату, що спричинило накопичення боргу.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 06 серпня 2019 року у справі № 712/13781/18 з ОСОБА_1 на користь КПТМ «Черкаситеплокомуненрго» стягнуто заборгованість за спожиту теплову енергію в межах строку позовної давності з листопада 2015 року по січень 2018 року в сумі 3 754,17 грн.

На підтвердження наявності заборгованості у відповідача позивач надав розрахунок в якому зазначено, що станом на липень 2020 року в ОСОБА_1 наявна заборгованість за теплову енергію в розмірі 17 972,13 грн. При цьому помісячний розрахунок заборгованості за період до липня 2020 року відсутній.

В період з липня 2020 року по липень 2023 року проведено та надано суду детальний (щомісячний) розрахунок, відповідно до якого заборгованість складає 15 247 гривень 64 копійки ( 32 219 гривень 77 копійок 17 972 гривні 13 копійок).

ОСОБА_1 в рахунок оплати за теплову енергію було сплачено у вересні 2021 року 94,49 грн. та січні 2023 року 92,25 грн.

Звертаючись в суд з позовом позивач із врахуванням вже стягнутого вищевказаним рішенням районного суду боргу в розмірі 3 754,17 грн. просив стягнути з відповідача заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 29 465,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме у запереченнях (на відповідь на відзив) (а.с. 157-160 Т.1) вказав про порушення позивачем строків позовної давності до частини позовних вимог про стягнення боргу в розмірі 17 972,13 грн., які пред`явлені як сальдо у розрахунку до липня 2020 року. Ним зазначено, що заявлені вимоги пред`явлені за межами строків позовної давності, тому не підлягають розгляду.

Перевіривши доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом першої інстанції строків позовної давності, дослідивши матеріали справи та мотиви рішення районного суду, колегія суддів частково погоджується з такими доводами апеляційної скарги та приходить до висновку, що районним судом не вирішено питання про застосування строків позовної давності.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 264 ЦК України визначено поняття перебігу позовної давності.

Частиною 1 статті 264 ЦПК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У висновку Великої Палати Верховного Суду, закріпленому в постанові від 12 грудня 2018 року (справа № 367/2259/15-ц) вказано, що за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зроблено до винесення ним рішення. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду, то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду висловлена і в постанові від 22 березня 2017 року (справа № 6-3063цс16), де зазначено, що без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

У постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року (справа № 753/12382/15-ц) зазначено, що без заяви сторони у спорі позовна давність судом, за власною ініціативою, застосовуватися не може за жодних обставин.

Згідно правових позицій ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ висловлених в ухвалах від 13 листопада 2013 року (справа № 6-10954св13) від 18 грудня 2013 року (справа № 6-21014св13), від 18 травня 2015 року (справа № 6-40555св14) зазначено, що закон не вимагає певної форми подання заяви про застосування позовної давності письмової чи усної, зробленої в ході судового засідання. Зазначено, що заява про застосування строків позовної давності в письмовому вигляді має подаватися за правилами господарського судочинства. Подання відповідної заяви в письмовому вигляді в межах цивільного судочинства не передбачено.

Крім того, в ухвалах ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ висловлених від 13 травня 2015 року (справа № 6-4730св15) та від 22 квітня 2015 року (справа № 6-33126св14) зазначено, що сторона у справі може викладати зміст заяви про застосування строку позовної давності у своїх запереченнях на позов чи зустрічному позові (у тому числі зазначивши про це по тексту заперечень чи зустрічного позову).

Положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов`язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Враховуючи, що районним судом не вирішено питання про застосування строків позовної давності, суд апеляційної інстанції враховує таку заяву ОСОБА_1 , оскільки вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 в рахунок оплати наданих послуг за теплову енергію сплачено 94,49 грн., що свідчить про переривання останнім строків позовної давності, тому, строк за який підлягає стягнення заборгованості необхідно визначити відповідно до положень статті 264 ЦК України.

Оскільки в наданому суду розрахунку відсутнє нарахування заборгованості в межах строку позовної давності, а саме в межах 3-х річного строку до переривання його ОСОБА_1 у вересні 2021 року , колегія суддів вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а до стягнення підлягає заборгованість за період наявний в розрахунку з липня 2020 року по липень 2023 року в сумі 11 493,47 грн. (29 465,60 грн. заявлена сума стягнення 17 972,13 грн. сальдо).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що стягнення заборгованості можливе лише після перерахування розміру плати за фактично надані послуги, оскільки мешканці будинку не дотримуються норм теплозбереження, наявні самочинні забудови та самовільне переобладнання систем теплозбереження не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки встановлено, що заборгованість відповідача перед позивачем виникла за вже надані послуги, натомість вищенаведені факти не зафіксовані та не доведені належним чином як такі, що є підставою для перерахунку за надані послуги теплопостачання.

У відповідності до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішенням районного суду з ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача 2 684 грн. судового збору. За наслідками розгляду справи в суді апеляційної інстанції позовні вимоги КП ТМ «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради суд задовольняє частково на 39 % від заявлених вимог (11 493,47 грн. (сума задоволених вимог) х 100 % / 29 465,60 грн. (сума заявлених вимог). Тому, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 046 грн. 76 коп. (2 684 грн. (сума сплаченого судового збору) х 39 % (відсоток задоволених вимог) / 100 %).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та прийняти нову постанову, якою частково задовольнити позовні вимоги позивача в розмірі 11 493 грн. 47 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 29 квітня 2024 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожиту теплову енергію задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 11 493 грн. 47 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства теплових мереж «Черкаситеплокомуненерго» Черкаської міської ради судовий збір в розмірі 1 046 грн. 76 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді