Провадження №22-ц/812/1380/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М., Яворської Ж.М.

із секретарем судового засідання: Горенко Ю.В. ,

за участю: представника позивача ОСОБА_2 адвоката Дудурича І.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу № 490/10871/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , яка підписана його представником ОСОБА_3 , на заочне рішення, яке ухвалив Заводський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Бобрової Ірини В`ячеславівни у приміщенні цього суду 28 червня 2024 року, повний текст якого складений 08 липня 2024 року, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у шлюбі з 05 жовтня 2013 року і є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 вересня 2022 року рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано та стягнуто з відповідачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Проте відповідач рішення суду щодо аліментів не виконує та не сплачує аліменти. Діти сторін проживають разом з позивачем, відповідачка повністю припинила спілкування з дітьми, не цікавиться ними, не проявляє щодо них батьківського піклування та ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню. Внаслідок ухиляння відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей створились умови, які шкодять інтересам дітей і є підставною для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 щодо неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради № 866/18/01-19 від 13 листопада 2023 року вказано про недоцільність позбавляти ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , враховуючи відсутність будь-якої інформації про долю матері дітей та неможливість з`ясування її позиції стосовно позбавлення батьківських прав.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для матері (батька), так і для дитини (стаття 166 СК України), у зв`язку з чим позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Так, суд врахував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та дійшов переконання, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення її батьківських прав.

До того ж позивачем не надано доказів того, що він вживав заходи щодо встановлення місця знаходження відповідачки та шукав шляхи впливу на неї через органи опіки та піклування з огляду на її усунення від виконання батьківських обов`язків з 2018 року, як зазначено у позові.

Разом з тим покази свідків, допитаних у судовому засіданні з приводу здійснення догляду за дітьми саме батьком, суд не вважає беззаперечними доказами на підтвердження обставин усунення відповідачки від виконання нею своїх батьківських обов`язків, оскільки така участь може проявлятися в будь-якій формі.

Крім того, суд вважав, що не може свідчити про свідоме ухилення ОСОБА_4 від виконання батьківських обов`язків по утриманню дітей факт стягнення з неї аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання матері до надання дитині належного утримання. При цьому наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 761/2855/17.

В апеляційній скарзі, яка підписана представником позивача ОСОБА_3 , ОСОБА_2 вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Так, суд не надав оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження того, що відповідачка з січня 2018 року фактично самоусунулась від виховання дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , не цікавилася їх життям, не відвідувала дитячі заклади освіти, лікарню, не проводила з дітьми час та навіть не спілкується телефоном. Діти постійно проживають разом з батьком та повністю перебувають на його утриманні. Позивачу невідоме місце проживання або реєстрації відповідачки. Відсутність материнського піклування є вагомою психологічною травмою для дітей, тому позбавлення матері батьківських прав відповідає інтересам дітей сторін. Відповідачка з 2018 року залишила дітей проживати з батьком, який самостійно їх утримує та займається їх вихованням. Крім того, суд не звернув увагу, що між інтересами дитини та інтересами відповідачки повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами відповідачки. Заявник вважає, що матеріалами справи доведене винне, свідоме, систематичне нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками. Вказані обставини, в першу чергу, негативно впливають на інтереси дітей, які фактично позбавлені материнського піклування та не мають можливості юридично отримати таке піклування зі сторони іншої особи. Щодо висновку органу опіки та піклування ОСОБА_2 зауважує, що орган опіки та піклування у своєму висновку виходив із інтересів відповідачки, оскільки відсутність будь-якої інформації про долю матері дітей та неможливість з`ясування її позиції може порушити її права, проте не зважив на порушення інтересів дітей, зокрема їх право на усиновлення. На думку позивача, за положенням частини шостої статі 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, однак, суд не звернув увагу на вказані норми. На думку позивача, суд поклав на нього обов`язок доводити відсутність вини відповідача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача адвоката Дудурича І.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина статті 2 ЦПК України).

Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами часини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, сторони з 05 жовтня 2013 року перебували у шлюбі, у якому у них народилися діти: ІНФОРМАЦІЯ_3 син ОСОБА_5 та ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_6 (а.с. 19, 20).

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 19 вересня 2022 року у справі № 490/1739/22 шлюб між сторонами розірвано, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для кожного, починаючи з 23 травня 2022 року і до досягнення дітьми повноліття. Цим же рішенням встановлено, що діти сторін проживають із батьком - ОСОБА_2 (а.с. 15-17).

Відповідно до копії постанови старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 08 травня 2024 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 490/1739/22 від 01 червня 2023, виданого Центральним районним судом м. Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_4 аліментів (а.с. 150-151). Згідно із проведеним державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) розрахунком станом на 31 травня 2024 року заборгованість ОСОБА_4 зі сплати аліментів на утримання двох дітей на користь ОСОБА_2 складає 118824 грн. 87 коп. (а.с. 148-149)

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

За частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18).

ЄСПЛ зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду із позовною вимогою про позбавлення батьківських прав матері дітей ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 посилався, зокрема, на те, що відповідачка з 2018 року ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, жодного разу їх не бачила з цього часу, не приймає участі у їхньому житті, вихованні та навчанні, не піклується про їх здоров`я, не забезпечує харчування та медичний догляд, не надає кошти на утримання дітей, не спілкується з ними.

Відповідно до частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, взявши до уваги наведені положення закону, правильно виходив з того, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком/матір`ю обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько/мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Суд першої інстанції встановив, що відповідачка проживає окремо від синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які постійно проживають з позивачем, з відповідачки стягнуті аліменти на утримання дітей. Будь-які об`єктивні докази того, з якого часу ОСОБА_4 не проживає з дітьми, з якої причини вона не бере участі у вихованні дітей та де вона проживає (перебуває), в матеріалах справи відсутні. Зокрема, немає у справі відомостей про оголошення відповідачки у розшук та його результати.

Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Ужгородської міської ради у цій справі надав висновок № 866/18/01-19 від 13 листопада 2023 року про недоцільність позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До такого висновку орган опіки та піклування дійшов, врахувавши відсутність будь-якої інформації про долю матері дітей та неможливість з`ясувати її позицію стосовно позбавлення батьківських прав (а.с. 90-93).

Суд першої інстанції правильно погодився із поданим органом опіки та піклування висновком про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки він є достатньо обґрунтований, узгоджується з іншими доказами у справі.

За такого колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позову та відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , оскільки наявні у справі докази є недостатніми для висновку про те, що ОСОБА_4 систематично, свідомо, протягом тривалого часу ухиляється від їх виховання та утримання, тобто у справі відсутні належні докази винної поведінки відповідачки як матері, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, тобто підтверджували б необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав згідно пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неправильного вирішення судом спору по суті, зокрема, щодо помилковості висновку суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Так, посилання позивача на те, що судом не надано оцінку тому, що відповідачка з 2018 року не бере участь у вихованні дітей сторін та не піклується про них, колегією суддів відхиляється, оскільки матеріали справи не містять достеменних та переконливих доказів, що саме з 2018 року ОСОБА_4 не проживає разом із дітьми та свідомо, умисно, без поважних причин не виконує щодо них батьківських обов`язків. Зокрема, не встановлені такі обставини в рішенні суду про розірвання шлюбу сторін у справі № 490/1739/22. Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо оцінки пояснень свідків про те, що такі пояснення не є беззаперечним доказом свідомого ухилення відповідачки протягом тривалого часу від виконання батьківських обов`язків з огляду, зокрема, на конкретні обставини цієї справи - відсутність будь-яких відомостей про долю матері дітей та її місцеперебування.

Колегія суддів з огляду на зазначене вище також не приймає аргументи апеляційної скарги щодо самоусунення відповідачки від участі у вихованні та утриманні двох синів за браком доказів таких обставин. Зокрема, посилання заявника на намагання знайти відповідачку нічим не підтверджено.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, який також врахував відсутність у справі, яка переглядається, доказів застосування до ОСОБА_4 до звернення із позовом про позбавлення батьківських прав інших заходів впливу, направлених на виправлення її відношення до виховання дітей, тоді як позбавлення батьківських прав є крайнім заходом реагування на поведінку матері, коли усі інші заходи результату не дали.

Щодо доводів в апеляційній скарзі на порушення права дітей на усиновлення іншою особою у зв`язку із відмовою у позові про позбавлення їх матері батьківських прав, то колегія суддів звертає увагу на те, що такі обставини щодо можливості усиновлення дітей сторін іншою особою не були зазначені у позовній заяві, а тому не були оцінені судом першої інстанції і з урахуванням принципу диспозитивності та положень частини 6 статті 367 ЦПК України не можуть бути розглянуті апеляційним судом.

Не приймає колегія суддів аргументи про те, що суд поклав на нього обов`язок доводити відсутність вини відповідача, оскільки відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України саме на позивача покладається обов`язок з доведення обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, що відповідно до предмету доказування у цій справі є саме наявність умисного, свідомого ухилення відповідачки від виконання обов`язків матері двохджітей.

Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок, з яким погоджується колегія суддів, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували свідому та винну поведінку відповідачки щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно дочки.

З огляду на недоведення позивачем виключних підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав.

Колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідачки батьківських прав у разі, зокрема, якщо вона ухилятиметься від виконання своїх обов`язків щодо виховання їхньої дочки та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на відмову у задоволенні позову та на положення статті 141 ЦПК України відсутні підстави для розподілу судових витрат, які у цій справі покладаються на позивача, судом апеляційної інстанції.

Оскільки при ухваленні рішення суд повно та всебічно встановив обставини справи на підставі наявних у справі та проаналізованих відповідно до статті 89 ЦПК України доказів, надав їм належну правову оцінки, визначившись із характером спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та дотримався вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування в силу статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана його представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення, заочне рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повний текст постанови складений 25 вересня 2024 року