ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 вересня 2024 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/9921/23

Головуючий у першій інстанції Овсієнко Ю. К.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/939/24

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2024 року (проголошене о 08 год. 01 хв у м. Чернігів) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет застави.

У С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив:

- стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики грошових коштів в розмірі 719 610,68 грн, що станом на 07 листопада 2023 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 19 967 доларам США, та 3 % річних від простроченої суми, отриманої в борг за договором позики грошових коштів від 09 вересня 2021 року, в розмірі 3 489,62 грн;

- у рахунок погашення заборгованості відповідача за договором позики від 09 вересня 2021 року звернути стягнення на предмети застави шляхом передачі заставленого майна у власність позивачу: автомобіля марки Renault, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Центром 0744 28 липня 2016 року; автомобіля марки Audi А3, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого ТСЦ 0741 29 травня 2018 року.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що 09 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність відповідачу строком до 09 вересня 2023 року грошові кошти в сумі 641 884,80 грн, що за курсом НБУ на день укладення договору становило 24 000 доларів США. У забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики 09 вересня 2021 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір застави, за яким ОСОБА_2 передав у заставу належні йому транспортні засоби.

Указував, що зобов`язання щодо повернення коштів у визначений договором позики строк відповідач не виконав. У період з 09 вересня 2021 року до дня звернення з цим позовом ОСОБА_2 частково виконав умови договору позики, повернувши шляхом банківських переказів грошові кошти у загальній сумі 4 032,80 доларів США. Таким чином, сума непогашеної заборгованості за договором позики становить 19 967 доларів США, що станом на 07 листопада 2023 року еквівалентно 719 610,68 грн, у зв`язку з чим наявні правові підстави для стягнення в судовому порядку і 3% річних від простроченої суми.

Посилався на те, що 24 жовтня 2023 року звернувся до приватного нотаріуса з вимогою про вчинення виконавчого напису та реєстрацію обтяження рухомого майна в Державному реєстрі речових прав у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору позики грошових коштів, проте нотаріус виніс постанову про відмову у вчиненні виконавчого напису та реєстрації забезпечувального обтяження рухомого майна, оскільки ОСОБА_1 не надав документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики грошових коштів від 09 вересня 2021 року в розмірі 531 962,27 грн. У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 09 вересня 2021 року в розмірі 531 962,27 грн звернуто стягнення на предмети застави шляхом передачі заставленого майна у власність ОСОБА_1 : автомобіля марки Renault, модель Master, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого Центром 0744 28 липня 2016 року; автомобіля марки Audi, модель А3, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виданого ТСЦ 0741 29 травня 2018 року. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, які складаються з витрат по сплаті судового збору у розмірі 5 319,62 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн, а всього 35 319,62 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність судового рішення, просить скасувати його та прийняти нове, яким повністю відмовити у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при вирішенні спору не встановлено факту реального виконання позивачем зобов`язання щодо передачі грошових коштів за договором позики від 09 вересня 2021 року, не досліджено обставин виникнення відносин між сторонами у справі та причин нотаріального посвідчення договору позики. Зазначає, що стороною позивача не надано оригінал договору позики, що свідчить про недоведеність передачі ОСОБА_1 грошових коштів, а подана у судовому засіданні від 27 березня 2024 року копія договору не може бути належним і допустимим доказом у справі. Надання позивачем оригіналу договору позики чи розписки передбачено позицією Верховного Суду, наведеною у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17.

Наголошує на тому, що укладення договору позики не мало реальних підстав, а містило ознаки інших відносин між сторонами, що не пов`язані з передачею грошових коштів. Суд не перевірив наявність у позивача станом на 09 вересня 2021 року грошових коштів в сумі 641 884,80 грн, а також не дав належної оцінки доводам сторони відповідача про те, що нотаріальне посвідчення договору позики не є беззаперечним доказом передачі грошових коштів. Крім того не встановлено, на який картковий рахунок позивача мали повертатися грошові кошти, і чи зарахування на нього коштів мало призначенням повернення позики. У наявних в матеріалах справи виписках з карткового рахунку не указано призначення платежу, отже докази того, що кошти позивачу надходили саме на виконання договору позики від 09 вересня 2021 року, відсутні. При цьому, на рахунок ОСОБА_1 гроші перераховувалися також від інших фізичних осіб, він отримував товари через кур`єрську службу «Нова пошта» за відповідними накладними.

Стверджує, що районний суд, стягнувши з ОСОБА_2 суму заборгованості, одночасно задовольнив і вимогу про звернення стягнення на предмет застави, що суперечить чинному законодавству. Статтею 591 ЦК України визначено, що реалізація предмета застави, на який звернуто стягнення, проводиться шляхом його продажу з публічних торгів, тобто, звернення стягнення на транспортні засоби шляхом передачі їх у власність ОСОБА_1 не відповідає вимогам закону. Крім того, встановлена сторонами вартість предмета застави у 640 000 грн перевищує суму заборгованості, визначену судом.

Посилається на порушення судом першої інстанції процесуальних норм, зважаючи на те, що ухвалою від 08 грудня 2023 року визначено, що розгляд справи 17 січня 2024 року відбуватиметься за правилами спрощеного позовного провадження. Цього ж дня з власної ініціативи суд прийняв рішення про розгляд справу в порядку загального позовного провадження, протокол підготовчого судового засідання у справі відсутній. Такими діями суд позбавив можливості учасників процесу надати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень, що в подальшому вплинуло на прийняття остаточного рішення у справі.

Указує на те, що ОСОБА_1 31 жовтня 2023 року укладено договір з адвокатським об`єднанням в особі адвоката Якуби Г.О., умовами якого передбачено звернення з позовом лише до Деснянського районного суду м. Чернігова. Вже після подання відзиву на позов, стороною позивача надано додаткову угоду до договору про надання правової допомоги, в якій зазначено, що справа підсудна Новозаводському районному суду м. Чернігова. Тобто, подання адвокатом Якубою Г.О. позову до Новозаводського районного суду м. Чернігова не відповідало умовам договору.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що ордер на представництво інтересів ОСОБА_1 підписаний лише адвокатом Якубою Г.О., що суперечить приписам п. 10 Положення про ордер про надання правничої (правової) допомоги, тому договір, укладений позивачем з адвокатським об`єднанням, не має відношення до представництва цим адвокатом інтересів позивача. Крім того, у ході розгляду справи в суді першої інстанції інтереси ОСОБА_1 представляла адвокат Хоменко М.А., повноваження якої судом не перевірено, доказів надання указаним адвокатом правової допомоги позивачу не надано, як не надано звіту понесених витрат та розміру винагороди адвоката.

Апеляційна скарга містить посилання на неправильний розподіл судових витрат, зокрема, сторона відповідача посилається на те, що визначаючи суму витрат на правничу допомогу до відшкодування на користь ОСОБА_1 , суд не застосував правила пропорційності, частково задовольнивши позовні вимоги.

У наданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача адвокат Хоменко М.А., не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи відзиву зводяться до відсутності в апеляційній скарзі визначених законом підстав, які вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що б могло бути підставою для скасування судового рішення.

Сторона позивача зазначає, що оскільки договір про надання правової допомоги від 31 жовтня 2023 року укладений між ОСОБА_1 та АО «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП», а не з адвокатом Якубою Г.О., то правова допомога має надаватися позивачу адвокатами адвокатського об`єднання, а саме, Якубою Г.О. та Хоменко М.А. Оскільки ОСОБА_3 являється одночасно і керуючим об`єднання, і адвокатом, наявність в ордері на ім`я ОСОБА_1 одного її підпису не суперечить вимогам чинного законодавства. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 31 жовтня 2023 року представництво інтересів позивача мало здійснюватися у Новозаводському районному суді м. Чернігова, а зазначення у договорі про наявність у адвоката повноважень на складання та подання позову до Деснянського районного суду м. Чернігова є звичайною опискою, у зв`язку з чим додатковою угодою від 31 жовтня 2023 року внесено відповідні зміни.

Вважає необґрунтованими доводи скаржника щодо порушення районним судом процесуальних норм, оскільки у судовому засіданні 17 січня 2024 року за участю відповідача прийнято рішення про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання. У цьому засіданні ОСОБА_2 підтвердив, що ознайомлений з позовною заявою та указав, що докази ним будуть надані пізніше. Щодо заявленого відповідачем в усній формі клопотання про виклик свідків сторона позивача не заперечувала, проте у судовому засіданні від 07 лютого 2024 року відповідач повідомив, що не має можливості забезпечити їх явку. 06 березня 2024 року представником відповідача подано відзив, і суд, дотримуючись принципу змагальності та диспозитивності сторін, поновив строк для його подачі, що свідчить про сприяння судом учасникам процесу у реалізації ними передбачених ЦПК України прав.

Звертає увагу суду на те, що у судовому засіданні 07 лютого 2024 року відповідач визнав, що мав грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 за придбаний у нього транспортний засіб в сумі 24 000 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 641 884,80 грн, тому за домовленістю сторони 09 вересня 2021 року уклали договір позики указаних грошових коштів, а періодичні платежі від ОСОБА_2 були фактичним погашенням цієї заборгованості. Зміна під час розгляду справи відповідачем такої позиції свідчить про його суперечливу поведінку. Наявність розписки на підтвердження отримання коштів в даному випадку не є обов`язковою, оскільки у п. 2.1 договору позики чітко прописано, що позикодавець передав обумовлену грошову суму строком до 09 вересня 2023 року, а позичальник прийняв від нього гроші із зобов`язанням повернути їх у встановлений строк.

Указує, що у витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 74867732 відсутні дані про обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження спірного рухомого майна. Враховуючи приписи п. 4 ч. 2 ст. 25, п. 1 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», обтяжувач має право на власний розсуд обирати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, серед яких наявна і передача рухомого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання.

Представник позивача просила відшкодувати понесені її довірителем витрати на надання професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 17 250 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави та питання розподілу судових витрат таким вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет застави, суд першої інстанції визнав доведеним факт порушення ОСОБА_2 зобов`язань щодо строку повернення грошових коштів за договором позики від 09 вересня 2021 року, що спричинило виникнення заборгованості. Суд визнав непереконливими доводи сторони відповідача про те, що договір позики є удаваним, пославшись на п. 7.1 цього договору, в якому сторони у присутності нотаріуса визначили, що однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі; договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину; вільне володіння українською мовою дозволяє кожному з них правильно зрозуміти зміст цього договору.

Визначаючи суму заборгованості, районний суд зазначив, що предметом договору позики є грошові кошти у розмірі, визначеному у національній валюті гривні, а тому зобов`язання підлягає виконанню у гривнях. Ураховуючи часткову сплату відповідачем боргу у розмірі 109 922,53 грн, суд дійшов висновку про те, що стягненню на користь ОСОБА_1 підлягає 531 962,27 грн заборгованості за договором позики. Пославшись на приписи п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, суд констатував про безпідставність заявленої вимоги про стягнення 3 % річних, передбачених ст. 625 ЦК України, указавши, що позичальник звільняється від відповідальності, передбаченої наведеною нормою, за прострочення ним виконання зобов`язання з повернення позики в період дії в Україні воєнного стану.

Суд першої інстанції вважав, що наявні правові підстави для задоволення позовної вимоги для звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна належних відповідачу транспортних засобів у власність позивача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання, указавши, що умовами договору застави від 09 вересня 2021 року визначено, що заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду у випадку, якщо позика не буде повернута у встановлені основним договором строки.

У зв`язку з частковим задоволенням позову ОСОБА_1 , врахувавши складність справи, загальний порядок її розгляду, обсяг виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання таких робіт, принцип розумності та справедливості, суд, пославшись на ст. 137, 141 ЦПК України, стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 5 319,62 грн судового збору.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з наведеним висновком суду, зважаючи на таке.

У справі встановлено, що 09 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів (т. 1 а.с. 173-174), який посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. За умовами наведеного правочину позивач передав у власність відповідачу строком до 09 вересня 2023 року, а відповідач прийняв у власність строком до 09 вересня 2023 року грошові кошти в розмірі 641 884,80 грн, які виходячи з курсу НБУ на день укладення цього договору є еквівалентом 24 000 доларів США. Таку ж саму суму грошових коштів без нарахування відсотків позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 09 вересня 2023 року (п. 2.1 договору).

Пунктами 3.1, 3.2 договору позики встановлено, що виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено в м. Чернігові готівкою або на картковий рахунок. Сторони домовилися, що позичальник може повертати позикодавцеві позичену ним суму частинами, а позикодавець зобов`язаний приймати від позичальника грошову суму частинами.

У п. 7.4 договору позики сторони домовились, що виконання зобов`язання за цим договором буде забезпечуватися заставою належних позичальнику транспортних засобів, а саме, автомобіля марки Rеnault, 2014 року випуску та автомобіля марки Audi, 2015 року випуску.

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики 09 вересня 2021 року сторонами укладено договір застави (т. 1 а.с. 175-176), відповідно до умов якого ОСОБА_2 (заставодавець) передав у заставу наступне майно: автомобіль марки Renault, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_3 , виданого Центром 0744 28 липня 2016 року; автомобіль марки Audi, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить відповідачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, серії НОМЕР_4 , виданого ТСІД 0741 29 травня 2018 року. Предмет застави оцінено сторонами в 640 000 грн (п.п. 1.1, 1.2, 1.3).

Пунктами 2.3, 2.4 договору застави визначено, що заставодержатель набуває права звернення стягнення на предмет застави за рішенням суду у випадку, якщо позика не буде повернута у встановлені основним договором строки. При частковому виконанні заставодавцем забезпечених заставою зобов`язань, застава зберігається в первісному обсязі.

Як свідчить витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 09 вересня 2021 року (т. 1 а.с. 20), цього ж дня зареєстроване приватне обтяження на автомобіль вантажний, фургон малотонажний-В, номер об`єкта VF1MAF4SF50835865, номер державної реєстрації НОМЕР_1 ; автомобіль легковий, загальний легковий седан-В, номер об`єкта НОМЕР_5 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 . Зазначено, що боржником є ОСОБА_2 , обтяжувачем ОСОБА_1 ; строк виконання зобов`язання 09.09.2023, термін дії 09.09.2026. Звернення стягнення не зареєстровано.

У період з 10 жовтня 2021 року по 25 травня 2022 року ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховано грошові кошти на загальну суму 109 922,53 грн, що підтверджується копіями платіжних інструкцій. Так, 10 жовтня 2021 року перераховано грошові кошти в сумі 13 242,21 грн (т. 1 а.с. 21); 12 жовтня 2021 року в сумі 13 246,23 грн (т. 1 а.с. 22); 15 листопада 2021 року в сумі 26 469,35 грн (т. 1 а.с. 23); 15 грудня 2021 року в сумі 10 854,27 грн (т. 1 а.с. 24); 14 січня 2022 року в сумі 9 949,74 грн (4 974,87 грн + 4 974,87 грн) (т. 1 а.с. 25, 26); 17 січня 2022 року в сумі 8 015,07 грн (4 974,87 грн + 3 040,20 грн) (т. 1 а.с. 27, 28); 23 лютого 2022 року в сумі 4 120,60 грн (т. 1 а.с. 29); 28 лютого 2022 року в сумі 2 000 грн (т. 1 а.с. 30); 04 березня 2022 року в сумі 2 000 грн (т. 1 а.с. 31); 10 квітня 2022 року в сумі 10 000 грн (т. 1 а.с. 32) та 25 травня 2022 року грошові кошти в сумі 10 025,06 грн (т. 1 а.с. 33).

24 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії (т. 1 а.с. 59), зі змісту якої вбачається, що 24 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звернувся з вимогою про вчинення виконавчого напису, а також реєстрацію обтяження рухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у зв`язку з невиконанням умов договору позики грошових коштів від 09 вересня 2021 року та договору застави від 09 вересня 2021 року, а саме, вчинити виконавчий напис та реєстрацію забезпечувального обтяження рухомого майна щодо звернення стягнення на належні ОСОБА_2 транспортні засоби марки Rеnault, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки Audi, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , які були предметом забезпечення зобов`язання за вказаними договором позики та договором застави. Звернувшись до нотаріуса, ОСОБА_1 , всупереч вимог ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», не мав можливості надати документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Звернувшись з позовом про стягнення заборгованості за договором позики та звернення стягнення на предмет застави, ОСОБА_1 зазначив про неналежне виконання ОСОБА_2 зобов`язань за договором позики грошових коштів від 09 вересня 2021 року, виконання яких забезпечено договором застави від 09 вересня 2021 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до приписів ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За приписами ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність правових підстав для часткового задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відповідає вимогам закону.

У справі встановлено, що 09 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність відповідачу строком до 09 вересня 2023 року, а відповідач прийняв у власність строком до 09 вересня 2023 року грошові кошти в розмірі 641 884,80 грн. Таку ж саму суму грошових коштів без нарахування відсотків позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві до 09 вересня 2023 року.

З метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики щодо повернення ОСОБА_2 коштів в сумі 641 884,80 грн 09 вересня 2021 року між сторонами укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач передав у заставу належні йому транспортні засоби: автомобіль марки Renault, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки Audi, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Предмет застави оцінено сторонами у 640 000 грн.

З наявних у справі копій платіжних інструкцій вбачається, що у період з 10 жовтня 2021 року по 25 травня 2022 року ОСОБА_2 на картковий рахунок ОСОБА_1 перераховувалися грошові кошти на загальну суму 109 922,53 грн. Призначення платежу зазначено «переказ власних коштів». Інших доказів отримання позивачем грошових надходжень від ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

Апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не встановив факту реального виконання позивачем зобов`язання щодо передачі грошових коштів, не дослідив обставин виникнення відносин між сторонами у справі та причин нотаріального посвідчення договору позики. Колегія суддів вважає, що відповідачем не надано належних доказів на підтвердження інших, ніж за зобов`язальні за договором позики, відносин між сторонами. Твердження ОСОБА_2 про те, що зазначені у договорі позики кошти ОСОБА_1 не передавав і відповідач їх відповідно не отримував, не беруться до уваги колегією суддів, оскільки письмова форма договору позики, що нотаріально посвідчений, внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Є безпідставними доводи відповідача про неналежність, як доказів, нотаріально засвідчених копій договору позики грошових коштів (т. 1 а.с. 173) та договору застави (т. 1 а.с. 175) з огляду на те, що приватний нотаріус, засвідчуючи копії наведених документів, підтвердив справжність цієї копії з оригіналу документа.

Сторона позивача, звернувшись до суду, визнала часткове погашення ОСОБА_2 коштів за договором позики, отже доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив, на який картковий рахунок позивача мали повертатися грошові кошти, та відсутність у переказах призначення платежів «повернення коштів за договором позики», не свідчать про неправильність судового рішення. У пункті 3.1 договору сторони визначили, що виконання позичальником свого зобов`язання за цим договором має бути здійснено у м. Чернігові готівкою або на картковий рахунок. Пунктом 3.3 цього правочину передбачено можливість позичальника повертати позичену суму частками та обов`язок позикодавця приймати грошову суму частинами. Позивач визначений договором обов`язок виконав і сплачені частинами суми коштів від позичальника на виконання зобов`язання прийняв. ОСОБА_2 не спростував належними доказами доводи позову про те, що кошти на картковий рахунок ОСОБА_1 надходили не на погашення боргу, а в рамках інших правовідносин.

Твердження відповідача про те, що на рахунок ОСОБА_1 гроші перераховувалися також і від інших фізичних осіб та те, що він отримував товари через кур`єрську службу «Нова пошта» за відповідними накладними, не змінює суті зобов`язальних відносин, що виникли між сторонами за договором позики грошових коштів від 09 вересня 2021 року.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення боргу за договором позики та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 531 962,27 грн.

Разом з тим, колегія суддів дійшла висновку про те, що районний суд помилково виснував, що підлягає задоволенню також вимога ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, зважаючи на таке.

Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за договором позики щодо повернення ОСОБА_2 коштів в сумі 641 884,80 грн 09 вересня 2021 року між сторонами укладено договір застави, відповідно до умов якого відповідач передав у заставу належні йому транспортні засоби: автомобіль марки Renault, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіль марки Audi, 2015 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Предмет застави оцінено сторонами в сумі 640 000 грн.

Позивач звернувся з вимогою про звернення стягнення на заставлене майно шляхом передачі йому у власність предмета забезпечувального обтяження.

Згідно з ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За приписами ч. 1, 2, 5 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі.

Можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача врегульована ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Статтею 24 цього Закону визначено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду. Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Як зазначено в ч. 1 ст. 25 цього Закону обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутній витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на підтвердження реєстрації в цьому реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження належних відповідачу транспортних засобів для перевірки виконання вимог, передбачених ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». При цьому, у витязі про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 74867732 станом на 09 вересня 2021 року (позов подано у листопаді 2023 року) вказано, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження транспортні засоби: автомобіль вантажний з реєстраційним номером НОМЕР_1 та автомобіль легковий з реєстраційним номером НОМЕР_2 не зареєстровано (т. 1 а.с. 20). Відповідного витягу з актуальною інформацією про реєстрацію звернення стягнення на момент подачі позову ОСОБА_1 суду не надано.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 202/29241/13-ц за позовом про звернення стягнення на предмет застави, стягнення грошових коштів наведено, що оскільки позивач не виконав вимог, передбачених ст. 24 ЗУ «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та не надав витягу з Державного реєстру обтяжень на підтвердження наявності чи відсутності інших обтяжувачів для перевірки виконання вимог, передбачених ст. 25 даного Закону, суди зробили правильний висновок про відмову в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет застави.

У постанові від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц за позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для звернення стягнення на предмет застави необхідно письмово повідомити боржника та зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Вказані вимоги є імперативними і не виконуються на розсуд стягувача. Аналогічні висновки навела Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 645/6151/15-ц.

Таким чином, виходячи з наведеного та беручи до уваги відсутність факту реєстрації ОСОБА_1 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет обтяження, що свідчить про недотримання позивачем процедури звернення стягнення на заставлене майно, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необґрунтованості визначеного судом до стягнення на користь позивача розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000 грн, колегія суддів виходить з такого.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно із ч. 1 ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

За змістом ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що, здійснюючи розподіл судових витрат, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд першої інстанції залишив поза увагою часткове задоволення позову та не застосував принцип пропорційності.

Позивач просив стягнути заборгованість за договором позики у загальному розмірі 723 100,30 грн. Судом стягнуто з відповідача заборгованість у сумі 531 962,27 грн, що пропорційно становить 73,57 %. Таким чином, враховуючи часткове задоволення позову, апеляційний суд вважає за необхідне пропорційно зменшити розмір стягнутих на користь позивача витрат на правову допомогу до 25 381,65 грн.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про наявність підстав для скасування рішення суду через суттєве порушення районним судом норм процесуального права. Апеляційна скарги не містить належних обґрунтувань того, як порушено процесуальні права відповідача внаслідок переходу судом з розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження до загального позовного провадження.

ОСОБА_2 особисто брав участь у судових засіданнях (т. 1 а.с. 82-83, 87-88, 135-137, 177-179). Його інтереси представляв адвокат Бакун А.Ю. (т. 1 а.с. 92 зворот), якому надано доступ до матеріалів цивільної справи в системі «Електронний суд». 04 березня 2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву (т. 1 а.с. 114-118), який прийнято та досліджено судом першої інстанції в ході судового розгляду. В суді апеляційної інстанції сторона відповідача на неможливість подання до суду певних доказів не посилалась, нових обставин та аргументів щодо суті спору не наводила.

Посилання скаржника про відсутність у адвоката Якуби Г.О. повноважень для звернення з відповідним позовом до Новозаводського районного суду м. Чернігова спростовуються наявними у справі доказами. Так, 31 жовтня 2023 року між ОСОБА_1 та АО «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» в особі керуючого партнера Якуби Г.О. укладено договір про надання правової (професійної правничої) допомоги. Отже, договір позивачем укладено не з адвокатом Якубою Г.О., а з адвокатським об`єднанням, що свідчить про можливість надання правничої допомоги позивачу будь-яким адвокатом цього об`єднання. Ордер містить підпис адвоката Якуби Г.О., як голови об`єднання та адвоката в одній особі, що не суперечить положенням законодавства щодо оформлення документів на представництво. Зі змісту договору вбачається, що представництво інтересів позивача повинно здійснюватися в Новозаводському районному суд м. Чернігова, якому підсудна дана справа (п. 1.1 договору). Отже, колегія суддів погоджується з доводами сторони позивача про те, що послуги зі складання та подання позовної заяви до Деснянського районного суду м. Чернігова у договорі указано помилково, у зв`язку з чим додатковою угодою від 31 жовтня 2023 року внесено відповідні зміни до договору про надання правової допомоги (т. 1 а.с. 163). Повноваження адвоката Хоменко М.А. на представництво інтересів ОСОБА_1 в Новозаводському районному суді м. Чернігова підтверджується відповідним ордером серії СВ № 1072029 (т. 1 а.с. 78).

Беручи до уваги наведене вище у сукупності, апеляційний суд, відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України, вважає необхідним рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет застави скасувати, відмовивши в її задоволенні, а рішення суду в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши визначену судом першої інстанції суму стягнутих з відповідача витрат на професійну правничу допомогу з 30 000 до 25 381,65 грн, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи заявлене у відзиві клопотання сторони позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 17 250 грн, колегія суддів виходить з наступного.

27 червня 2024 року між ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» (Адвокатське об`єднання) в особі керуючого партнера Якуби Г.О. укладено договір № 27/06/24/2 про надання правової (професійної правничої) допомоги (т. 1 а.с. 249-251), за яким адвокатське об`єднання зобов`язалося надати клієнту послуги зі складання та подання до Чернігівського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, а також представництво інтересів позивача ОСОБА_1 під час апеляційного розгляду справи (п. 1.1 договору). Вартість послуг за цим договором за домовленістю сторін становить 17 250 грн (п. 3.1. договору).

28 червня 2024 року ОСОБА_1 сплачено на рахунок АО «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» за надання правової допомоги 17 250 грн, що підтверджується копією рахунку на оплату № 158 від 27 червня 2024 року та копією квитанції до платіжної інструкції № 45720494 від 28 червня 2024 року (т.1 а.с. 254, 255).

Представництво інтересів позивача ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції адвокат Хоменко М.А. здійснювала на підставі договору про надання правової допомоги від 27 червня 2024 року та ордеру серії СВ № 1092967 від 02 липня 2024 року (т. 1 а.с. 252).

Виходячи з наведеного вище, беручи до уваги наявність документально підтверджених доказів витрат ОСОБА_1 на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції та часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 8 625 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Звернувшись з позовними вимогами про стягнення заборгованості за договором позики в загальному розмірі 723 100,30 грн та звернення стягнення на предмет застави, ОСОБА_1 сплачено 7 231,02 грн судового збору із розрахунку ціни позову та відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», а саме, 1 % від ціни позову (т. 1 а.с. 1). Оскаржуваним рішенням суду частково задоволено вимогу про стягнення заборгованості та стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача 531 962,27 грн, а також 5 319,62 грн судового збору (1 % від стягнутої суми).

За змістом ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум). При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_2 сплачено 6 383,55 грн судового збору (т. 1 а.с. 204 зворот). Наведена сума коштів сплачена відповідно до вимог ЗУ «Про судовий збір», зокрема, п.п. 6 п. 1 ч. 2, ч. 3 ст. 4, ч. 4 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір».

Задовольнивши частково апеляційну скаргу, апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про звернення стягнення на предмет застави, яка є похідною вимогою від вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, погодившись при цьому з сумою заборгованості. Таким чином, за оскарження рішення суду в частині вимоги про звернення стягнення на предмет застави ОСОБА_2 судовий збір не сплачувався, тому, частково задовольняючи апеляційну скаргу відповідача, апеляційний суд розподіл судових витрат на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України не здійснює.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2024 в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави скасувати, відмовивши у задоволенні цих вимог.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 березня 2024 в частині розподілу судових витрат змінити, зменшивши визначену судом першої інстанції суму стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу з 30 000 грн до 25 381,65 грн, а загальну суму з 35 319,62 грн до 30 701,27 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_7 ) 8 625 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова