Справа номер 489/977/24 Головуючий суду першої інстанції - Костюченко Г. С.
Провадження номер 22-ц/812/1153/24 Доповідач суду апеляційної інстанції - Локтіонова О. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого - Локтіонової О. В.,

суддів - Коломієць В. В., Ямкової О. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року, ухвалене за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовувала наступним.

Позивач зазначала, що 20 травня 2017 року, маючи намір на придбання житлового будинку, сплатила сину відповідача ОСОБА_3 , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої його батьком, грошові кошти (аванс) в розмірі 52 600 грн в рахунок вартості будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . Зазначений аванс оформлений власноручно ОСОБА_3 розпискою у присутності свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

На той час ОСОБА_3 було повідомлено, що домоволодіння перебуває у спільній частковій власності, а тому для продажу домоволодіння потрібна згода кожного співвласника, що потребує часу для подальшого нотаріального оформлення правочину. Саме з цих підстав передача авансу була зафіксована розпискою, як попередня домовленість.

Після отримання авансу ОСОБА_3 та ОСОБА_1 дозволили позивачу разом з її чоловіком проживати у вищезазначеному будинку та здійснювати ремонтні роботи.

Вона вважала, що після сплати нею авансу, буде оформлено договір купівлі-продажу домоволодіння, тому розпочала ремонтні роботи. Кімнати в будинку були непридатні для житла: не було підлоги, стіни від давнього ремонту почали руйнуватися та падати.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням оформити нотаріально правочин купівлі-продажу будинку, проте він зволікав.

Своїми діями та вчинками відповідач ввів її в оману, через що вона витратила багато грошей, а правочин щодо продажу домоволодіння так і не відбувся.

Загальна сума витрат на здійснення ремонту будинку становить 169 081 грн.

Дотепер вона продовжує утримувати вказаний будинок, сплачує комунальні послуги.

Посилаючись на викладене, позивач просила стягнути з відповідача на її користь на підставі ст.390, 1212 ЦК України витрати на здійснення ремонтних робіт будинку АДРЕСА_2 у розмірі 169 081 грн.

Позиція відповідача у суді першої інстанції

ОСОБА_1 проти задоволення позову заперечував, вказуючи на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ремонт у будинку проводився за його згоди.

Надані позивачем документи (чеки і т. і.) не свідчать, що ремонт був здійснений саме в спірному будинку. Крім того, майже усі квитанції нечитабельні.

Також відповідач зазначав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із цим позовом. Витрати на ремонт, які позивач просить стягнути з відповідача, здійснені нею в травні - червні 2017 року, а з позовом вона звернулася в лютому 2024 року.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 169 081 грн витрат на здійснення ремонту та 1690,81 грн судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що понесені позивачем витрати на ремонт будинку є поліпшенням будинку, тобто благами, які отримав власник нерухомого майна, а тому наявні передбачені статтею 1212 ЦК України підстави для стягнення з відповідача, який є власником відремонтованого нерухомого майна, вартості поліпшень.

Також судом вказано, що позивачем пропущено строк позовної давності з поважних причин, оскільки остання намагалася захистити порушене право, зверталася раніше до суду з вимогою про стягнення коштів, а з лютого 2022 року перебувала за межами України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач вказував, що позивачем не надано письмових доказів того, що ремонт у спірному будинку був здійснений за його згодою. Крім того, позивачем не доведено необхідність проведених у будинку ремонтних робіт.

Також відповідачем наголошено, що судом помилково визнано поважними причини пропуску строку позовної давності. Витрати на ремонт, які позивач просить стягнути з відповідача, здійснені нею в травні - червні 2017 року, а з позовом вона звернулася у лютому 2024 року. Знаходження позивача за межами України не є поважною причиною пропуску строку позовної давності.

Доводи інших учасників справи

Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, у якому нею наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалами Миколаївського апеляційного суду від 16 липня 2024 року було відкрито апеляційне провадження у справі, що переглядається, та призначено справу до розгляду на 25 вересня 2024 року в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, бо норми ч.1 статті 369 ЦПК України передбачали такий розгляд, якщо ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19.06.2024 року, який набрав чинності 19.07.2024 року, частину першу статті 369 викладено в такій редакції: «1. Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи».

Проте, прикінцеві положення цього Закону встановили, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За такого суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 жовтня 2023 року об`єкт житлової нерухомості за адресою АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності, де ОСОБА_1 належить 1/10 частка з 18 квітня 1984 року, ОСОБА_6 - 13/50 частки, ОСОБА_7 - 13/50 частки, ОСОБА_8 - 1/5 частки.

ОСОБА_2 20 травня 2017 року сплатила ОСОБА_3 52 600 грн авансу в рахунок вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 є сином відповідача ОСОБА_1 , який за довіреностями останнього від 30 травня та 11 жовтня 2017 року, мав право представляти його інтереси. У останній довіреності, яка наявна у матеріалах справи, не міститься посилання, що ОСОБА_1 уповноважував ОСОБА_3 надавати дозвіл на ремонт належної йому 1/10 частки житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Згідно з розпискою ОСОБА_9 від 28.11.2017 він отримав від позивача 6200 грн за виконання ремонтних робіт вказаного житлового будинку: зовнішні роботи (утеплення фасаду і виконання відмостки навколо будинку), внутрішні роботи (заливка підлоги у будинку, обшивка стін гіпсокартоном, установка стелі у кухні та ванній).

Відповідно до квитанцій, наданих позивачем, у 2017 році нею придбавалися товари для ремонту, а також замовлялися металопластикові вікна та монтаж волоконно-оптичної лінії зв`язку за адресою: АДРЕСА_1 . Загалом нею було витрачено 169 081 грн.

Згідно з поясненнями позивача вона проживає у вказаному будинку і утримує його, сплачуючи комунальні послуги. На підтвердження цього нею було надано платіжні інструкції за січень 2024 року з оплати спожитого газу та його транспортування у грудні 2023 року.

ОСОБА_2 двічі зверталася до Ленінського районного суду м. Миколаєва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення авансу за придбання будинку та витрат за здійснення ремонту будинку в сумі 169 081 грн (підстави ст.1166 та 1212 ЦК України). Її вимоги були задоволені тільки в частині стягнення авансу у сумі 52 600 грн.

Допитані у судовому засіданні суду першої інстанції свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_10 суду пояснили, що на їх думку оскільки було доручення від відповідача на ім`я сина, то він давав дозвіл на ремонт. ОСОБА_10 суду уточнила, що вона доручення не бачила, але син відповідача пояснював, що він має доручення від батька. ОСОБА_7 також пояснила, що відповідач бачив як робився ремонт.

Інших доказів на підтвердження наявності згоди відповідача на проведення ремонту позивачем у його будинку суду надано не було.

Позиція апеляційного суду та нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзив, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно з нормами статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Системний аналіз вказаних норм свідчить, що всі роботи по ремонту та поліпшенню умов будинку потребують згоди власника.

Відповідно до частини третьої та четвертої статті 390 ЦК України, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Застосування зазначених норм матеріального права суттєво різниться залежно від визначення підстав та сум, які підлягають відшкодуванню. Зокрема за положеннями частини третьої статті 390 ЦК України підлягають відшкодуванню фактичні витрати, здійснені добросовісним або недобросовісним набувачем, які необхідно було зробити задля збереження майна або на його утримання з часу, коли власнику належало право зокрема на повернення майна.

На відміну від норми частини третьої статті 390 ЦК України, за положеннями частини четвертої цієї статті добросовісному набувачу або володільцю належить право отримати відокремлювані поліпшення майна або право на відшкодування невідокремлюваних поліпшень пропорційно збільшенню вартості майна унаслідок цих поліпшень.

Тому, визначаючи суму відшкодування, яка підлягає стягненню з добросовісного володільця на користь власника майна, суд має виходити з суми, на яку збільшилась вартість будинку, або часу, з якого майно підлягало поверненню та вартості необхідних витрат на його утримання та збереження, які вимушений здійснити добросовісний володілець починаючи з цього часу.

Вказаний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року, провадження № 6-389цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18).

Згідно з нормами статті 1212 ЦК України, на яку позивач посилалася у позові, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Стаття 1213 ЦК України регламентує, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що оскільки понесені позивачем витрати на ремонт будинку є поліпшеннями будинку, тобто благами, які отримав власник такого нерухомого майна, то відповідно до положень ст.1212, 1213 ЦК України наявні правові підстави для стягнення з відповідача, який є власником нерухомого майна, вартості поліпшення у сумі 169 081 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам законодавства.

Досліджені докази свідчать, що позивач, передавши аванс за будинок сину відповідача, який не мав належних повноважень на представлення інтересів власника, розпочала ремонт у будинку на власний розсуд, не отримавши згоди власника житла. Посилання її на те, що надання згоди було підтверджено свідками, свого відображення у справі не знайшло, оскільки свідки такого не пояснювали. До того ж вказана згода повинна була бути отримана у такому вигляді, який би беззаперечно свідчив про її наявність.

Також позивач не довела належними та допустимими доказами той факт, що здійснені нею витрати на утримання та збереження майна були необхідними.

До того ж позивач 7 років проживає у цьому будинку, користуючись усіма поліпшеннями, які вона здійснила на власний розсуд, а тому стверджувати те, що відповідач набув вказані нею поліпшення, є перебільшенням. За вказаний проміжок часу усі вони зазнали зносу через їх використання саме позивачем.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункти 1 і 2 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на вказане, колегія суддів доходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог частин 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги відповідача, скасував рішення суду першої інстанції та відмовив у задоволенні позовних вимог позивача, то наявні підстави для відшкодування позивачем відповідачу судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанцій у сумі 2536,22 грн.

Керуючись статтями 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у сумі 2536,22 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий О. В. Локтіонова

Судді В. В. Коломієць

О. О. Ямкова

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.