ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 951/537/23Головуючий у 1-й інстанції Гриновець О.Б.
Провадження № 22-ц/817/764/24 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірський Б.О.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.

відповідачки та її представника

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 951/537/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Присяжнюк Маряна Олександрівна на рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2024 року (ухвалене суддею Гриновець О.Б., повне рішення складено 24 травня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Козівської селищної ради Тернопільської області про скасування рішення та знесення самочинного будівництва, -

ВСТАНОВИВ:

В липні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначала, що у 1994 році поселилася у житловому чотирьохквартирному будинку на АДРЕСА_1 .

Навколо будинку розташовані невеличкі земельні ділянки, якими сусіди користуються за домовленістю між собою.

Зокрема, зазначала, що навпроти будинку є спільне подвір`я, де розташовані господарські приміщенні й невеликі земельні ділянки, на одній з яких (зліва від господарських приміщень) двоє сусідів за згодою побудували гаражі для автомобілів, а справа земельна ділянка залишилася за нею та її сусідами ОСОБА_3 .

У 2017 році згідно з рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 року, яким було надано дозвіл ОСОБА_4 на добудову гаражу до господарського приміщення, на час її відсутності на території України, спадкоємиця ОСОБА_4 - ОСОБА_2 розпочала будівництво гаража на вищевказаній земельній ділянці.

Вважала, що таке будівництво порушує її права, а також права сімей Вітер та Найко, так як вони не можуть користуватися земельною ділянкою на якій ведеться будівництво.

Посилалась на те, що рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 року прийняте з істотними порушеннями вимог чинного законодавства, зокрема без врахування вимог ст. 39 Земельного кодексу України, генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів й норм, вимог ст. 42 ЗК України, а також без врахування позиції та волевиявлення співвласників багатоквартирного житлового будинку (сусідів).

Вважала, що при прийнятті рішення виконкомом Козівської селищної ради залишено поза увагою завідомо неправдиві відомості, викладені у заключенні (дозволі) Козівського районного архітектора Сватка В.В. від 29.05.2006 року.

Звертала увагу на те, що фактично земельна ділянка не була й не могла бути закріплена за ОСОБА_4 , так як вона є у спільному користуванні всіх жителів чотирьохквартирного житлового будинку, а власником земельної ділянки є територіальна громада.

Враховуючи наявні порушення норм, які діяли на той час коли було надано дозвіл на будівництво та реконструкцію гаража, стверджувала, що рішення №112 від 27.06.2006 є протиправним, а будівництво гаража є самочинним будівництвом.

Посилалась на те, що через будівництво гаража були порушені її права, оскільки не має вільного проходу через двір до прибудинкових грядок й вона змушена виходити на вуличну дорогу тощо.

Стверджувала, що в серпні 2017 року їй стало відомо про наявність оскаржуваного рішення № 112 від 27.06.2006 року, в листопаді-грудні 2017 року вона звернулася до адвоката Лісної Н.І. за правовою допомогою, яка її п`ять років вводила в оману, а в січні 2023 року вона звернулась до інших юристів, а тому вважала, що нею вживались заходи щодо захисту своїх порушених прав із 2017 року, проте у зв`язку з недобросовісними діями адвоката не змогла своєчасно відновити їх.

З огляду на зазначене, просила суд:

1) визнати поважними причини пропуску строку позовної давності та поновити строк звернення до суду в частині скасування рішення № 112 від 27.06.2006 року;

2) визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 року про надання дозволу громадянину ОСОБА_4 на добудову гаражу до господарського приміщення на земельній ділянці, розташованій на АДРЕСА_2 ;

3) визнати факт здійснення ОСОБА_2 самочинного будівництва гаража й зобов`язати знести такий на АДРЕСА_2 з відновленням становища, яке існувало до порушення.

4) зобов`язати ОСОБА_2 знести гараж по АДРЕСА_2 , збудований без згоди сусідів ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 із відновленням становища, яке існувало до вчиненого ОСОБА_2 порушення.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 через свого представника адвоката Присяжнюк М.О. подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Вказує на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд першої інстанції неповно з`ясував усі фактичні обставини справи, дійшов до висновків, які не відповідають встановленим обставинам справи та не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

Стверджує, що жодної згоди на будівництво гаража ОСОБА_4 вона не надавала.

Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що у ОСОБА_2 не було правовстановлюючого документа на земельну ділянку, що підтверджується актом від 25.07.2017 року, згідно якого відсутня будь-яка документація на земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель за адресою АДРЕСА_2 станом на 2017 рік.

Вказує на те, що судом першої інстанції не застосовано норми п.9.6 Розділу 9 Типових регіональних правил забудови (далі. - Правил забудови).

Зазначає, що тільки після виготовлення будівельного паспорта отримується дозвіл на будівництво, проте рішення органу місцевого самоврядування про дозвіл на будівництво та реконструкцію винесено 27.06.2006 року, а будівельний паспорт виготовлено 27.02.2007 року.

Звертає увагу на те, що відповідно до Розділу 2 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, для одержання дозволу на виконання будівельних робіт забудовник повинен подати до інспекції держархбудконтролю, зокрема документ, що посвідчує право власності забудовника (замовника) чи право користування земельною ділянкою.

Вважає, що все вищезазначене свідчить про незаконність рішення №112 від 27.06.2006 року, та вказує на те, що дане будівництво гаража є самочинним.

Посилається на помилковість висновку суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача, оскільки через будівництво даного гаража ОСОБА_1 не має вільного проходу через двір до прибудинкових грядок, вона змушена діставатись до них, виходячи на вуличну дорогу.

Зазначає, що судом не було взято до уваги той факт, що самочинно збудований гараж перебуває у дуже неохайному стані, біля нього ОСОБА_2 розмістила сміття, що впливає на нормальний уклад життя усіх сусідів.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Алексенка С.Л. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Зазначає, що твердження ОСОБА_1 про те, що вона зверталась до ОСОБА_4 з пропозицією вирішення питання про поділ земельної ділянки нічим не підтверджено.

Вказує на те, що земельна ділянка, яка розташована біля сараю ОСОБА_4 з моменту вселення в будинок АДРЕСА_2 перебувала в його користуванні за згодою всіх сусідів, що також не заперечувалась позивачкою під час її допиту, як свідка.

Звертає увагу на те, що побудований гараж примикає до нежитлової будівлі (сараю), яка належить сім`ї ОСОБА_3 , а тому саме вони мали переважне право на будівництво гаража.

Також звертає увагу на те, що зміст ч.2 ст. 382 ЦК (в редакції від 12.05.2006 року) не містив згадки про прибудинкову територію чи земельну ділянку на якій розташований будинок.

Зазначає, що як у 2006 році, так і у 2017 році законодавство передбачало передачу земельної ділянки під багатоквартирним житловим будинком у користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками, з подальшою реєстрацією такого права користування, однак співвласниками будинку АДРЕСА_2 не було створено та зареєстровано ОСББ, відповідно й не було оформлено та зареєстровано права користування на земельну ділянку на якій розташований будинок.

Вважає, що позивачем не було порушено п.9.6. Розділу 9 Правил забудови (чинного на момент виготовлення будівельного паспорта).

Вказує на те, що на виконання п.2 оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування, ОСОБА_4 замовив виготовлення будівельного паспорту із розбивкою контурів фундаментів будівель в натурі та отримав його 27.02.2007 року, а тому безпідставним є посилання позивача на порушення таких норм.

Таким чином вважає, що Козівська селищна рада прийняла законне рішення про надання ОСОБА_4 дозволу на добудову гаражу на підставі якого він виготовив всі необхідні на той час проекті документи та в подальшому розпочав будівельні роботи.

Звертає увагу на те, що в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження винесення приписів органом архітектурно-будівельного контролю щодо усунення ОСОБА_2 порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а лист органу від 18.09.2017 року є лише формальною відповіддю на необґрунтовану скаргу позивачки.

Зазначає, що належний власник спірної земельної ділянки Козівська селищна рада підтверджує легітимність забудови, в той час як позивачкою не надано доказів порушення її прав будівництвом гаража, тому жодних підстав його зносити немає.

Від представника Козівської селищної ради ОСОБА_7 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вважає рішення Козіської селищної ради №112 від 27.06.2006 року законним, оскільки при його прийнятті орган місцевого самоврядування діяв в межах своїх повноважень та відповідно до законодавства.

Звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження порушення прав позивачки будівництвом гаражу.

Вказує на те, що позивачка посилається на нормативні акти, що регулюють порядок одержання дозволу на виконання будівельних робіт, тобто ці норми застосовуються після прийнятого рішення Козівською селищною радою і в жодному разі не впливають на законність його прийняття.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник - адвокат Алексенко С.Л. проти доводів апеляційної скарги заперечили, з мотивів викладених у відзиві.

Від представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Присяжнюк М.О. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій просять апеляційну скаргу задовольнити.

Від представника відповідача Козівської селищної ради Кутнів Л.Є. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, в якій просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступних висновків.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено наступні обставини справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є сусідами та проживають у багатоквартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , який складається із чотирьох житлових квартир, які знаходяться у приватній власності громадян, в результаті приватизації.

Квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994 року.

ОСОБА_2 належить сусідня квартира вказаного будинку.

Згідно з свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994 року квартира на АДРЕСА_3 належить ОСОБА_4 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ..

Відповідач ОСОБА_2 є спадкоємцем прав та обов`язків, що належали померлому у 2016 році батьку ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та прийняла спадщину після його смерті. Інші спадкоємці: дружина ОСОБА_12 та дочка ОСОБА_14 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 .

15.06.2006 року ОСОБА_4 , за життя, звернувся до Козівської селищної ради з заявою про надання дозволу на добудову гаражу до господарського будинку з прибудовою господарського приміщення на раніше закріпленій за ним земельній ділянці.

Добудова гаража до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення на АДРЕСА_2 здійснена відповідно до рішення виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 року, яким надано дозвіл гр. ОСОБА_4 на добудову гаражу до господарського приміщення згідно з заключенням архітектора від 29.05.2006 року.

Згідно схеми забудови садиби на АДРЕСА_2 , районний архітектор ОСОБА_15 вважає за можливе проведення добудови гаражу до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення.

Згідно з актом на предмет вивчення заяви жительки АДРЕСА_1 ОСОБА_1 від 24.07.2017 вх. № С-534/023/7.20/8.1 комісія Козівської селищної ради рекомендувала всім власникам квартир 4-х квартирного житлового будинку АДРЕСА_2 створити об`єднання співвласників даного будинку, виготовити документацію на земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських будівель, дотримуватися норм добросусідства.

Відповідно до листа Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області № 40-1019-1.20/2140 від 18.09.2017 стосовно здійснення заходів щодо припинення самовільного будівництва гаража на АДРЕСА_2 ОСОБА_1 повідомлено про виїзди на об`єкт будівництва, проте забудовник був відсутній. А тому провести захід архітектурно-будівельного контролю можливості не було.

Допитана в суді першої інстанції в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що в 1994 році поселилася в будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; навпроти будинку є подвір`я, де розташовані 4 господарські приміщення і земельні ділянки; звернулася до Козівської селищної ради Тернопільської області про надання плану для забудови гаражу, а їй повідомили, що будівництво слід узгодити зі всіма сусідами; узгоджувала з сусідом ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки; весною 2017 року вона звернулася до відповідача 1 з пропозицією поділити земельну ділянку, покликала інших сусідів; сусідка Найко повідомила її дочці, що починається будівництво і приїхавши з-закордону, звернулась до відповідної комісії в селищній раді тощо.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачкою не доведено факту порушення її прав, як будівництвом гаражу, так і рішенням виконкому Козівської селищної ради Тернопільської області №112 від 27.06.2006 року про надання дозволу на будівництво гаража.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Згідно із ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

У статті 369 ЦК України визначено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 382 ЦК України (в редакції від 12.05.2006, яка була чинною на момент прийняття рішення органу місцевого самоврядування) визначає, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Відповідно до п. 6 ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Частиною 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно з ч. 1 ст. 5 цього Закону спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Приписами ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.

Відповідно до статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (стаття 376 ЦК України).

Отже, юридичними фактами, які становлять правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18) та постановах Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 361/765/16-ц (провадження № 61-33103св18), від 02 лютого 2022 року у справі № 521/16974/17 (провадження № 61-9290св21), від 17 січня 2022 року у справі №442/4338/17(провадження № 61-1460св21).

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

На вказаному судам наголошено у пункті 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" і до аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 462/469/14-ц (провадження № 61-23742св18); від 21 травня 2020 року у справі № 726/824/15-ц (провадження № 61-45216св18).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц (провадження № 61-21385св18) зроблено висновок, що право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України).

Верховний Суд зазначає, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_4 (батько відповідачки) у 2006 році погодив схему забудови садиби (висновок архітектора від 29.05.2006 року), отримав дозвіл на виготовлення проектно-технічної документації та звернувся до Козівської селищної ради Тернопільської області про надання дозволу на добудову гаражу до господарського будинку з надбудовою господарського приміщення по АДРЕСА_2 .

В червні 2006 року виконавчий комітет розглянув його заяву і рішенням Козівської селищної ради Тернопільської області №112 від 27.06.2006 року ОСОБА_4 був наданий дозвіл на добудову гаражу до господарського приміщення, на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді. Ним був розроблений будівельний паспорт, складений акт винесення в натурі червоних ліній проведення розбивки контурів фундаментів будівель, відповідно до яких змонтовано стрічковий бетонний фундамент. Погодження інших співвласників квартир, законодавство, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин, не вимагало, оскільки ОСББ по АДРЕСА_2 не створювалося, межі прибудинкової території для обслуговування житлового багатоквартирного будинку не визначалися.

В своїх позовних вимогах ОСОБА_1 стверджувала, що не зможе користуватись земельною ділянкою, на якій ведуться будівельні роботи, тобто вважала, що порушується її право (а також права її сусідів) на користування земельною ділянкою, яка призначена для обслуговування житлового багатоквартирного будинку й не була передана жодному із його жителів.

Разом з тим, з огляду на докази, якими обґрунтовувались позовні вимоги, а також доводи як позовної заяви, так і апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою не доведено факту порушення її особистих прав чи законних інтересів ані рішенням виконавчого комітету Козівської селищної ради Тернопільської області № 112 від 27.06.2006 року, яким надано дозвіл гр. ОСОБА_4 на добудову гаражу до господарського приміщення згідно заключення архітектора від 29.05.2006 року, ані самим будівництвом (добудовою) гаража.

Крім цього, суд першої інстанції слушно звернув увагу на те, що позивачка безпідставно посилалась також щодо порушення прав її сусідів, оскільки ніхто із них не уповноважував її представляти їх інтереси в суді, а самі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не звертались до суду із відповідними позовами.

Доводи апеляційної скарги про те, що через будівництво даного гаража ОСОБА_1 не має вільного проходу через двір до прибудинкових грядок та вона змушена проходити до них, виходячи на вуличну дорогу, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки вони не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами та не дають підстав для спростування висновку суду першої інстанції про недоведеність факту порушення прав чи законних інтересів позивачки, наслідком яких слугувало б знесення добудови (гаража).

Також з аналогічних підстав колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що збудований гараж перебуває у дуже неохайному стані, так як біля нього ОСОБА_2 розмістила сміття, що впливає на нормальний уклад життя усіх сусідів і цим порушуються її права та законні інтереси і відповідно наявні підстави для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги з посиланням на порушення Типових регіональних правил забудови, затверджених наказом Держбуду України 10.12.2001 року №219 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 03.01.2002 року за №4/6292; Закону України Про планування і забудову територій №1699-ІІІ від 20.04.2000 року, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, апеляційний суд вважає безпідставними, оскільки в матеріалах справи не міститься жодних доказів на підтвердження таких доводів, як і відсутні докази винесення приписів органом архітектурно-будівельного контролю щодо усунення ОСОБА_2 порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, а навпаки в матеріалах справи наявні всі необхідні дозвільні документи на проведення такої добудови.

Таким чином, матеріали справи не містять жодних доказів, які б давали підстави вважати, що будівництвом гаражу відповідно до розробленої документації добудови порушуються права чи інтереси позивачки, або створюються перешкоди у користуванні прибудинковою територією.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 сформовано правовий висновок, відповідно до якого відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 13 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.