ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року м. Чернівці

Справа № 725/10132/23

Провадження №22-ц/822/315/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2023 року, головуючий у І-й інстанції ОСОБА_3 ,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 21.02.2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, під час якого у них народилось двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Протягом останніх двох років їх стосунки з відповідачем поступово погіршувались внаслідок різних поглядів на життя та вирішення побутових проблем, втрати почуття любові, а тому вони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть та майже не спілкуються між собою та спроби примирення не мали позитивного результату. Їх шлюб існує формально та подальше його збереження буде суперечити її інтересам.

Зазначала, що їх діти проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні, а вона проживає окремо та планує виїхати за межі України на постійне місце проживання, що зумовлює необхідність звернення до суду з вимогою про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей з метою забезпечення різних соціальних гарантій для дітей без необхідності отримувати згоду матері, яка перебуватиме за межами України, що буде ускладнювати відповідні погодження.

Просила розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2 , який зареєстровано 21.02.2008 року в Республіці Португалія 1-им помічником відділу записів актів цивільного стану м. Алкубаса та підтверджено Апостилем в Генеральній Прокуратурі Округу Суду м. Куімбра 06.05.2009 Генеральним Прокурором саме цього суду за №1217/2009. Встановити факт самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільного проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 21.02.2008 року в Республіці Португалія 1-им помічником відділу записів актів цивільного стану м. Алкубаса та підтверджено Апостилем в Генеральній Прокуратурі Округу Суду м. Куімбра 06.05.2009 Генеральним Прокурором саме цього суду за №1217/2009 (Апостиль засвідчено 20.05.2009 року ОСОБА_6 - віцеконсулом Консульства України в Португалії та зареєстровано в реєстрі за №573-1321), розірвано.

Встановлено факт самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та їх спільного проживання за адресою АДРЕСА_1 .

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сім`я у сторін остаточно розпалася і зберегти її неможливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати.

Між сторонами на момент розгляду справи відсутній спір щодо місця проживання дітей, такий позов ані позивач, ані відповідач не пред`являли, суд його не вирішував та останні за своєю усною домовленістю узгодили, що їх спільні діти будуть проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , перебуваючи на його утриманні.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2023 року скасувати в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Посилається на те, що судом першої інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки суду в рішенні не відповідають дійсним обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 відповідно до витягу з наказу командира Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.06.2022 з 15.06.2022 зарахований до списків особового складу.Згідно із спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.07.2023 за №Д-321/71/дск, Військова частина НОМЕР_2 передана у підпорядкування Військовій частині НОМЕР_1 .

Солдат ОСОБА_2 звернувся з рапортом від 10.02.2024 року до командира військової частини НОМЕР_2 (вх. №777 від 10.02.2024) про звільнення з військової служби в запас на підставі підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. При цьому використав копію рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.12.2023 у справі №725/10132/23 саме для звільнення з військової служби, тобто усупереч задекларованій у позовній заяві меті.

В умовах воєнного стану суд першої інстанції зобов`язаний перевіряти відомості про перебування заявників-чоловіків на військовій службі, зокрема та особливо у справах, рішення в яких можуть бути використані для безпідставного звільнення з військової служби.

Вказує на те, що позивач отримав формальну підставу для звільнення його з військової служби, а саме самостійне виховання неповнолітньої дитини.

Про самостійне виховання відповідачем дітей могло йтися лише у випадку, якщо матір дитини (дітей) померла, позбавлена батьківських прав за рішенням суду, визнана безвісно відсутньою або оголошена померлою, а батько в такому випадку отримує статус «одинокого батька».

Аргументує вимоги тим, що обґрунтування та зміст позовних вимог мають очевидно штучний характер, тобто з урахуванням положення частини першої статті 44 ЦПК України звернення сторін до суду має ознаки зловживання процесуальними правами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_7 просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказує, на те, що предметом позову у даній справі є розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення. Сторонами у даній справі є подружжя, Військова частина НОМЕР_1 жодного відношення до сімейних стосунків між позивачем та відповідачем не має і мати не може.

Відповідач на даний час проходить військову службу, тому відносини між ним та Військовою частиною НОМЕР_1 регулюються виключно ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», Статутом Збройних Сил України та іншими законодавчими актами з питань проходження громадянами військової служби.

Зазначає, що ОСОБА_2 дійсно звертався до командування Військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення з військової служби за сімейними обставинами. За результатами розгляду такого рапорту Військова частина НОМЕР_1 відмовила в його задоволенні, а тому рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2023 року у даній справі жодних прав Військової частини не порушено та не встановлено для неї і жодних обов`язків, що свідчить про відсутність правових підстав для апеляційного оскарження рішення суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника сторін, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга подана в частині вимог про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей, отже в іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не переглядається.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої в оскаржуваній частині не відповідає зазначеним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що 21.02.2008 року в Республіці Португалія 1-им помічником відділу записів актів цивільного стану м. Алкубаса та підтверджено Апостилем в Генеральній Прокуратурі Округу Суду м. Куімбра 06.05.2009 Генеральним Прокурором саме цього суду за №1217/2009 між сторонами було зареєстровано шлюб (а/с 11-15).

Під час вказаного шлюбу у сторін народилось двоє дітей - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а/с 16-20).

Під час розгляду справи ОСОБА_5 подав заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі.

На момент реєстрації позовної заяви в суді ОСОБА_5 був мобілізований (призваний) до лав ЗСУ. Згідно з наказом командира військової частини Військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 15.06.2022 №8 рядового ОСОБА_2 з 15.06.2022 наказано зарахувати до списків особового складу, на всі види забезпечення, і вважати таким, що справи та посаду водія 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти прийняв і приступив до виконання службових обов`язків (а.с.59).

Згідно із спільною директивою Міністра оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.07.2023 за №Д-321/71/дск, Військова частина НОМЕР_2 передана у підпорядкування Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується актом передачі-прийняття (а.с.60).

11 лютого 2024 року ОСОБА_5 подав рапорт про звільнення його із займаної ним посади на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військової обов`язок та військову службу» через сімейні обставини, а саме: самостійне вихованням дітей віком до 18 років, яке встановлено рішенням суду у цій справі.

Відповідно до правової оцінки обставин, наведених у рапорті солдата Військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , йому відмовлено у звільненні з військової служби.

Отже, на момент подання та розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 .

В апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржила особа, яка не брала участі у розгляді справи, посилаючись на зловживання сторонами своїми процесуальними правами, штучний характер спору та вирішення питання, яке прямо вливає на права та обов`язки військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення позивача з військової служби, під час повномасштабної війни - фактично ухилення від виконання обов`язків військової служби на підставі судового рішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції, оскільки перегляд таких рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду та перегляд оскаржуваного рішення в апеляційному порядку.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує, у тому числі відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина, держави.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц.

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Порядок звільнення з військової служби визначений статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач ОСОБА_2 , як на момент подання до суду позову у даній справі, так і на момент її перегляду в апеляційному порядку, є військовослужбовцем Збройних Сил України, призваним на військову службу під час мобілізації, зарахований до списків та призначений на посаду водія 2 кулеметного відділення кулеметного взводу 3 стрілецької роти Військової частини НОМЕР_2 , яка, як окремий батальйон, перебуває в підпорядкуванні військової частини НОМЕР_1 .

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 дітей, метою було встановлення такого факту, а після ухвалення судом першої інстанції судового рішення про задоволення таких вимог відповідачем подано до військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі цього рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв судове рішення, яке стосується порядку звільнення військовослужбовця з військової служби, отже, це стосується прав та обов`язків військової частини НОМЕР_1 , у складі якої ОСОБА_2 проходить військову службу.

Подібний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у цивільній справі № 495/2284/23 (провадження № 61-17583св23).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Як зазначалося вище, сімейні відносини базуються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

Дії учасників сімейних правовідносин мають бути добросовісними, характеризуватися чесністю, відкритістю й повагою до інтересів інших членів суспільства. Водночас учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками сімейних відносин для уникнення виконання встановлених законом обов`язків. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа використовувала право на зло; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб, держави (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов: настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників сімейних правовідносин, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).

Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Отже, відсутні підстави для встановлення факту самостійного виховання та утримання відповідачем ОСОБА_2 своїх дітей.

Суд першої інстанції при розгляді справи не надав оцінки спроможності/неспроможності кожного з батьків піклуватися про дитину особисто, також не враховано судом першої інстанції те, що ОСОБА_2 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 15 червня 2022 року № 8 прийнятий на всі види забезпечення, у зв`язку із чим проживає за місцем безпосереднього несення військової служби.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_1 позбавлена батьківських прав відносно дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також відсутні інші докази, що позивачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.

Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що сторони у цій справі намагаються застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 своїх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим є підстави для часткового скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком своїх дітей.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1, пунктів 1-3 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з ОСОБА_1 на користь Військової частинаи НОМЕР_1 слід стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 288,32 грн (а.с.90).

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2023 року в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання ОСОБА_2 дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Військової частини НОМЕР_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_4 , судовий збір за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 288 (одна тисяча двісті вісімдесят вісім) гривень 32 копійки.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк