ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 вересня 2024 року

м. Харків

справа № 642/2785/23

провадження № 22-ц/818/2819/24

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_13третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_14 до ОСОБА_1 , третя особа: Другий відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання шлюбу недійсним,-

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Виноградова Володимира Олексійовича на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року, постановлене суддею Проценком Л.Г.,

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року позивачка звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300, недійсним у зв`язку з його фіктивністю та скасувати вказаний актовий запис.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований 31 липня 1999 року Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова, актовий запис № 300 (свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 ) визнано недійсним від дня його державної реєстрації у зв`язку з його фіктивністю. У задоволенні решти вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник особи, яка не була залучена до участі у справі, але вважає, що рішенням суду вирішено питання про її права та обов`язки, ОСОБА_2 - адвокат Виноградов В.О. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зауважує, що ОСОБА_2 є донькою та спадкоємицею першої черги після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Після отримання оскаржуваного рішення, ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільної сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, зміну черговості спадкування, з посиланням на те, що начебто вона проживала із померлим однією сім`єю з 2005 року по день смерті спадкодавця. Вважає, що позивачка в даній справі навмисно створила штучний позов з метою отримання частки спадкового майна. Наголошує, що доказів, які б свідчили, що позивачка не мешкала зі своїм чоловіком та їх шлюб був фіктивним суду не надано. Крім того, зазначає, що позивачка за погодження зі своїм законним чоловіком вчиняла правочини, а саме уклала договір купівлі-продажу квартири та в подальшому договір дарування. Вважає, що підстав для визнання шлюбу недійсним або фіктивним не має.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України- в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що з моменту реєстрації шлюбу 31 липня 1999 року та до моменту звернення позивачки до суду у сторін не було подружніх взаємовідносин між собою, сторони проживали окремо та фактичних шлюбних відносин не підтримували, спільних дітей у цьому шлюбі не мали і не планували, жили кожен своїм життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували, що підтвердили допитані у справі свідки. Таким чином враховуючи відсутність стосунків у сторін до шлюбу, відсутність спільного побуту та бюджету, суд дійшов до висновку про укладення сторонами шлюбу без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов`язків подружжя та його фіктивність.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був зареєстрований 28 травня 1978 року міським відділом РАГС м. Харкова, актовий запис № 1420.

Від шлюбу у сторін народилися діти: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10.06.1997 року виданого ХМЦПДЖФ квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20.08.1997 року шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 розірвано 07 березня 1997 року, про що зроблено відповідний запис за №99.

Як вбачається з копій паспортів ОСОБА_10 та ОСОБА_1 останні з 1978 року були зареєстровані за адресою АДРЕСА_2 . З 16.02.2012р. ОСОБА_1 зареєстрована у АДРЕСА_3 , а з 30.09.2019р. - по АДРЕСА_4 .

31 липня 1999 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 повторно укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану в м.Харкові.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що шлюб між нею та відповідачем є недійсним, оскільки укладення шлюбу було спрямоване на те, щоб переїхати разом з дітьми на постійне місце проживання, але для цього потрібна була згода батька ОСОБА_1 . Відповідач пообіцяв дати таку згоду за умови, що він також виїжджає до Ізраїлю у якості її чоловіка, та пояснив, що іншим чином він не має змоги отримати громадянство Ізраїлю у спрощеному порядку. Таким чином відповідач ОСОБА_1 запропонував позивачці укласти фіктивний шлюб з метою спільного переїзду на постійне проживання до Ізраїлю. З 1999 року позивачка та відповідач мешкали окремо, збирали документи для виїзду, але їх плани не вийшло здійснити, оскільки вони не отримали дозволу від родича на виїзд онука разом з їх дочкою. З 2005 року позивачка мешкала як дружина та чоловік з іншою особою.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності.

Пунктами 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.

Враховуючи те, що шлюб між сторонами укладено 31 липня 1999 року, до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім`ю України в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин.

Порядок та умови укладені шлюбу врегульовані Главою 4 Розділу ІІ КпШС України.

Згідно зі ст.15 КпШС України для укладення шлюбу необхідна взаємна згода осіб, які одружуються, і досягнення ними шлюбного віку.

Підстави недійсності шлюбу визначені главою 8 КпШС України.

Згідно зі ст. 45 КпШС України шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15-17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім`ю (фіктивний шлюб).

При розгляді справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що на підставі ст. 45 КпШС України відповідний позов може бути задоволено незалежно від часу реєстрації шлюбу, якщо буде встановлено, якщо ці особи (або одна з них) не мали наміру створити сім`ю (уклали фіктивний шлюб).

Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст. 48 КпШС України шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з часу його укладення.

Для визнання шлюбу недійсним на тій підставі, що шлюб є фіктивним (якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя) необхідно встановити докази, які б свідчили про наявність чи відсутність бажання створити сім`ю, спільне проживання подружжя, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення спільного господарства подружжям та інше. Відсутність мети щодо створення сім`ї може стосуватися, як бажань однієї особи, що реєструє шлюб за ситуації існування мети створення сім`ї у іншої особи, так і двох осіб одночасно за їх взаємною згодою та обізнаністю.

Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі, пенсії чи страхової суми тощо, при цьому наведене повинно підтверджуватися документально, поясненнями свідків, довідками медично-лікувальних установ, висновками експертів.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи свідчать про те, що 31 липня 1999 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_12 було укладено шлюб, який зареєстрований Ленінським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Харкова, актовий запис №300 (а.с.30).

В період шлюбу ОСОБА_1 17.07.2018 року за згодою чоловіка уклала договір - купівлі продажу від квартири АДРЕСА_5 .

Надання згоди підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено 17.07.2018 року Чуприною Г.О. приватним нотаріусом ХМНО.

Крім того 15.02.2019 року ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_5 .

Для вчинення зазначеного правочину ОСОБА_1 отримала згоду чоловіка, що зазначено в п. 8 договору.

Станом на час реєстрації шлюбу та до лютого 2012 року, сторони були зареєстровані за однією адресою в м.Харкові.

Той факт, що з 2012 року сторони були зареєстровані за різними адресами не свідчать про відсутність наміру укласти шлюб під час його реєстрації у 1999 році.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що шлюб, між сторонами укладений без наміру створення сім`ї, тому є фіктивним.

Доводи, на які посилається позивач, не підтвердженні належними доказами.

Визнання відповідачем позову не є безумовною підставою для висновку про доведеність позовних вимог.

Факт проживання позивачки з іншим чоловіком з 2005 року, як на те посилається позивачка, не свідчить про відсутність наміру створити сім`ю з відповідачем у 1999 році (при реєстрації шлюбу).

Крім того колегія суддів зауважує, що з часу укладення між сторонами шлюбу 31.07.1999 року до часу звернення до суду із даним позовом пройшло близько 24 років.

Також колегія суддів зазначає, що питання про фіктивність шлюбу, укладеного з відповідачем, постало лише після відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

З огляду на те, що апелянт є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 , а позивачкою після ухвалення оскаржуваного рішення подано позов до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільної сумісною власністю та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, зміну черговості спадкування, доводи апелянта про те, що оскаржуване рішення впливає на її права та обов`язки, відповідають фактичним обставинам справи.

Висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання шлюбу недійсним, суперечить наявним у справі доказам.

Рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 5 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Виноградова Володимира Олексійовича задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 08 серпня 2023 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1610,40 грн

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований

Повний текст постанови складено 26.09.2024