Справа № 450/318/24 Провадження № 2/450/847/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2024 року Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мусієвського В.Є.

при секретарі Расяк С.М.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників судового розгляду в приміщенні суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третьої особи ОСОБА_2 про скасування арешту майна,

в с т а н о в и в:

Представник позивача звернулась в суд з цивільним позовом до Пустомитівського ВДВС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про скасування арешту майна. Вимоги мотивує тим, що на примусовому виконанні у відповідача перебувало виконавче провадження № 44105033 з примусового виконання виконавчого листа № 450/4511/13-ц Пустомитівського районного суду Львівської області від 16 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 266640 грн. 26 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент винесення такої). Вказала, що після повернення виконавчого документа, стягувач не пред`являв такий повторно, а строки для його подання пропущено. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, а його син ОСОБА_2 залучений до участі у справі в якості третьої особи. Зазначила, що позивач після смерті своєї матері набув у власність житловий будинок АДРЕСА_1 , арешт на який автоматично поширився згідно вищезгаданого виконавчого провадження. Вказала, що оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу, виконавче провадження вважається закінченим та жодні дії державного виконавця не повинні проводитись. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити, а арешт майна скасувати.

Ухвалою від 30 січня 2024 року відкрито провадження у справі, а розгляд такої вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

07 лютого 2024 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшли клопотання про долучення письмових доказів та витребування у Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану м. Львів інформації щодо актового запису про смерть ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою від 07 лютого 2024 року клопотання представника позивача ОСОБА_4 про витребування доказів залишено без задоволення.

08 лютого 2024 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшло клопотання про витребування у Шостої Львівської державної нотаріальної контори належним чином засвідченої копії спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Ухвалою від 09 лютого 2024 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено.

13 лютого 2024 року від представника третьої особи ОСОБА_5 надійшла заява про залучення ОСОБА_2 у якості співвідповідача.

Ухвалою від 14 лютого 2024 року у задоволенні вищевказаної заяви відмовлено.

29 лютого 2024 року від представника третьої особи ОСОБА_5 надійшло клопотання про проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін та зупинення провадження у такій

Ухвалою від 04 березня 2024 року у задоволенні вищевказаного клопотання відмовлено.

З огляду на наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

За ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Пункт 2 статті 3 ЦК України встановлює, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 12 січня 2024 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований 21 серпня 2023 року за ОСОБА_1 . На вказаний житловий будинок накладено обтяження у виді арешту на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Пустомитівського районного управління юстиції Львівської області Зубрицької М.Б. серії ВП № 44105033 від 23 липня 2014 року.

З відповіді Пустомитівського відділу ДВС у Львівській області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) № 47302 від 20 грудня 2024 року, вбачається, що 23 липня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та постанову про арешт майна боржника. 26 грудня 2014 року постановою Пустомитівського відділу ДВС у Львівській області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) виконавчий документ повернуто стягувачу, а матеріали виконавчого провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується Витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 08 лютого 2024 року.

Як вбачається з відповіді Пустомитівського відділу ДВС у Львівській області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) № 18.2-19/4782 від 01 лютого 2024 року, представника позивача ОСОБА_4 повідомлено, що в ході примусового виконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа стягувачу. Згідно даних автоматизованої системи виконавчих проваджень та журналів реєстрації вхідної кореспонденції, виконавчий лист № 450/4511/13-ц, виданий 16 квітня 2014 року Пустомитівським районним судом Львівської області, повторно до примусового виконання не надходив. Натомість, підстави для зняття арешту з майна, накладеного в ході виконавчого провадження, згідно ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», відсутні.

Розглядаючи матеріали цивільної справи № 45/4511/13-ц, провадження № 6/450/58/24 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про залучення правонаступника, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання, встановлено наступні обставини.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 264000 грн. та судовий збір у розмірі 2640 грн., а 16 квітня 2014 року видано виконавчий лист.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 04 червня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_3 та ухвалено видати дублікат виконавчого листа, який останнім не отримано.

Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 09 жовтня 1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому, стверджується, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_3

15 вересня 2021 року державним нотаріусом Шостої Львівської державної нотаріальної контори Кропельницькою Н.І. видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 після смерті батька ОСОБА_3 .

Відповіддю Пустомитівського відділу ДВС у Львівській області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) № 767 від 15 січня 2024 року повідомлено представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 , що 23 липня 2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, 23 липня 2014 року винесено постанову про арешт майна боржника, 26 грудня 2014 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору, 26 грудня 2014 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. Зазначено, що більш детальна інформація відсутня, оскільки матеріали виконавчого провадження знищено за закінченням терміну зберігання.

За результатами розгляду цивільної справи № 45/4511/13-ц, провадження № 6/450/58/24 ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13 березня 2024 року, яка не набрала законної сили, частково задоволено заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа ОСОБА_1 , про залучення правонаступника, видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання. Замінено стягувача ОСОБА_3 його правонаступником ОСОБА_2 по цивільній справі № 450/4511/13-ц, провадження 2/340/481/14 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Вказана ухвала мотивована тим, що відповідно до ст.ст. 512, 514 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні може відбутися шляхом правонаступництва, внаслідок чого, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу (статтею 442 ЦПК України ) з урахуванням підстав, визначених статтею 52 ГПК України (статтею 55 ЦПК України). У цьому випадку приписи статті 334 ГПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу (статті 55 ЦПК України) (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 листопада 2020 року у справі № 916/617/17). Після закінчення виконавчого провадження не виключається можливість подальшого руху справи як в межах перегляду рішення суду (апеляційний, касаційний перегляд, перегляд за нововиявленими або виключними обставинами), так і в межах виконання рішення суду (поворот виконання, оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження), а також у зв`язку із судовим контролем за виконанням рішення суду. Тож навіть після закінчення виконавчого провадження в учасника справи може виникати ряд процесуальних питань, пов`язаних із захистом його прав та охоронюваних інтересів. Закінчення виконавчого провадження, у тому числі й у випадку фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, не виключає подальшого існування процесуальних правомочностей учасника справи в межах судового провадження, тож не має наслідком заборону здійснення процесуального правонаступництва щодо них. Питання процесуального правонаступництва у всіх випадках вирішується судом, який при його вирішенні повинен дослідити по суті обставини та підстави правонаступництва (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/3411/14). Якщо виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий без виконання стягувачу, визначеному у цьому документі, у його правонаступника є потенційна можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання. Але таке право залежить не тільки від реалізації процесуального правонаступництва, але й дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання, передбачених Законом про виконавче провадження. А якщо ці строки пропущені, то разом з питанням правонаступництва має вирішуватись питання поновлення цих строків, оскільки за відсутності підстав поновлення відсутня дійсна процесуальна мета такого правонаступництва. Отже, не можна замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10). Таким чином, Пустомитівським відділом ДВС у Львівській області Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Львів) не приймалось постанови про закінчення виконавчого провадження. Пункт 7 ч.1 ст. 39 ЗУ "Про виконавче провадження" передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів.

Крім цього, з огляду на невиконання рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 лютого 2014 року, слід вказати наступне.

ЄСПЛ у абзацах 73, 74 свого рішення по справі «Іванов проти України» (заява № 40450/04) зауважив, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Зокрема, у справі Войтенка заявник не міг одержати суми грошової компенсації, призначеної йому у зв`язку з його звільненням з військової служби, протягом чотирьох років. У цій справі, окрім висновку про наявність порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу у зв`язку із затримкою у виплаті присудженої національним судом компенсації, Суд дійшов також висновку, що правова система України не надає ефективного засобу юридичного захисту, як цього вимагає стаття 13 Конвенції, спроможного запобігти затримкам у виконанні судових рішень або забезпечити відшкодування шкоди, завданої такими затримками. Справа, що розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

ЄСПЛ у справі «Бурміч проти України» прийняв рішення об`єднати в одній справі більше ніж 12 тис. однотипних заяв та задовольнив їх, не розглядаючи по суті. Суд визнав, що Україна порушила права своїх громадян, які домоглися остаточних судових рішень, але не можуть отримати їх виконання.

Також у справі «Півень проти України» суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання. Суд дійшов висновку щодо відсутності в законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, та констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Статтею 129 Конституції України, а також п. 7 ч. З ст. 2 ЦПК України встановлено, що однією з засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

В Україні встановлена кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду.

Враховуючи вказане, слід зазначити, що рішення суду, яке вступило в законну силу, не оскаржувалося відповідачем, повинно бути виконано за будь-яких обставин, оскільки належне виконання рішення суду є складовою права особи на справедливий судовий розгляд, що неодноразово визнавалося ЄСПЛ. При цьому, недоліки механізму виконання рішення суду не можуть стати на заваді належному виконанню судового рішення, і, відповідно, реалізації права особи на справедливий судовий розгляд.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, на які посилалися особи, які беруть участь у справі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування арешту майна є передчасними, які не підлягають до задоволення, оскільки постанова про закінчення виконавчого провадження відсутня, а на даний час у потенційного правонаступника ОСОБА_2 , який в грудні 2023 року довідався про судове рішення, є можливість отримати право на видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання, в тому числі і щодо відновлення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача не підлягають.

Керуючись ст.ст. 512, 514 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 5, 10, 12, 13, 18, 55, 81, 82, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 279, 442 ЦПК України, ст. 15, 37, 39, 59 ЗУ "Про виконавче провадження", суд,

у х в а л и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Пустомитівського відділу державної виконавчої служби у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), третьої особи ОСОБА_2 про скасування арешту майна відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Мусієвський В.Є.