Справа № 466/6139/23 Головуючий у 1 інстанції: Єзерський Р.Б.
Провадження № 22-ц/811/519/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - судді Ніткевича А.В.

суддів - Бойко С.М., Копняк С.М.

секретаря Марко О.Р.

з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представників відповідача ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 адвоката Столяр Оксани Миколаївни на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2024 року в склад судді Єзерського Р.Б. в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про звільнення від сплати аліментів на утримання дітей та заборгованості за аліментами, -

встановив:

У червні 2023 року позивачка ОСОБА_5 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_6 про звільнення її від сплати аліментів на утримання дітей та заборгованості за аліментами.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що в період з 14.11.2009 перебувала у зареєстрованому шлюбу з відповідачем, який 11.102019 розірвано рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області.

У шлюбі в сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після народження дітей, позивачка влаштувалась на роботу, через що переїхала проживати до своїх батьків у кв. АДРЕСА_1 . У вихованні дітей позивачці допомагали її батьки.

У зв`язку із браком коштів позивачка виїхала за кордон для підробітку. Неповнолітні діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на прохання позивачки та за згодою відповідача залишились проживати за адресою: АДРЕСА_2 . з її матір`ю та батьком.

Поряд з місцем проживання дітей влаштовано в дитячий садок та школу. Перебуваючи на роботі за кордоном позивачка передавала своїй матері та батьку грошові кошти на утримання дітей, а також передавала продукти харчування, одяг та взуття. Після розірвання шлюбу обставини не змінились. Діти продовжували проживати з батьками позивачки, яка в свою чергу продовжувала надавати кошти на їхнє утримання та активно підтримувала спілкування.

24.06.2019 Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі однієї третини заробітку (доходу) ОСОБА_5 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи із дня подання заяви про видачу судового наказу - 04.06.2019, та до досягнення дітьми повноліття.

Про наявність такого судового наказу вона дізналась лише під час чергового приїзду в Україну, коли їй повідомили про заборону у виїзді за кордон. Судовий наказ вважає незаконним, через те, що утримання нею неповнолітніх дітей не припинялось, що підтверджується доданими до матеріалів справи доказами, що також можуть підтвердити свідки. Ухвалюючи рішення про стягнення аліментів з позивачки, суд вказав, що діти проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні. Посилання відповідача про його спільне проживання з дітьми, на думку позивачки є надуманим, що спростовується, зокрема, позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дітей, справа № 466/2459/22 розгляд якої триває у Личаківському районному суді м. Львова. Позивачка стверджує, що діти проживають разом з нею, перебувають на її утриманні, що зумовлює припинення обов`язку сплачувати аліменти в користь відповідача на утримання неповнолітніх дітей та звільнення від сплати боргу за аліментами. Просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено повністю.

Звільнено ОСОБА_5 від сплати аліментів в користь ОСОБА_4 , на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які стягуються з ОСОБА_5 на підставі судового наказу, виданого Личаківським районним судом м. Львова від 24.06.2019 року.

Звільнено ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 від сплати заборгованості за аліментами, що склалась за весь період стягнення таких аліментів.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 , судовий збір у сумі 2 147 (дві тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4 , апеляційну скаргу в інтересах якого подала адвокат Столяр О.М., вважає рішення незаконним, таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

В обґрунтування вимог скарги покликається на те, що позивачка тривалий час перебувала за межами України, утворила нову сім`ю з громадянином Туреччини, в якій народилось двоє дітей, при цьому повністю відсторонившись від виховання своїх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував того, що фінансова допомога батьків позивачки не скасовує обов`язку матері дітей приймати активну участь у вихованні дітей та їх матеріальному забезпеченні.

Додає, що суд першої інстанції дійшов висновку про скасування заборгованості та звільнення від сплати аліментів на підставі ч.2 ст. 197 СК України, яка передбачає, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому звертає увагу, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, наведеним у постанові №343/860/17 від 21.11.2018 року та №344/12158/16-ц від 01.08.2018р. Проте в рішенні суду першої інстанції не зазначено обставин, що мають істотне значення та не враховано відсутність належних доказів таких обставин.

Зауважує, що суд не врахував пояснень відповідача, що допомога по утриманню дітей надавалась не позивачкою, а її батьками, яким навіть не було відоме місце перебування позивачки, коли виникла заборгованість зі сплати аліментів.

Окрім того, зазначає, що суд розглянув справу без залучення третьої сторони, яка не висуває самостійних вимог, а саме Личаківського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, з яким позивачка вела переписку з приводу заборгованості по сплаті аліментів, чим порушив норми ч.5 ст. 263 ЦПК України.

Також зазначає, що при вирішенні цього спору, суд першої інстанції не врахував правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 04 вересня 2019 року у справі №711/8561/16, відповідно до якого за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Суд не врахував, що позивачка перебуваючи за межами території України, не могла і не може брати активну участь у вихованні дітей, натомість відповідач, будучи відповідальним батьком, якраз таку участь і приймав, окрім того оплачуючи всі матеріальні потреби дітей, про що суду першої інстанції було надано докази.

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Білецька О.Р. висловила заперечення з приводу доводів апеляційної скарги, зазначивши, що позивачка ніколи не переставала утримувати своїх дітей. Крім того, відповідач визнав, що їхні спільні діти після розірвання шлюбу не перебували виключно на його утриманні, з ним постійно не проживали, могли проживати лише два дні із семи днів тижня. Звертає увагу, що утриманням дітей дідом та бабою відбувалось крім утримання позивачкою, а не замість утримання позивачкою. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 суд своє рішення обґрунтовував тим, що станом на час звернення відповідача із заявою до Личаківського районного суду м. Львова про видачу судового наказу про стягнення з позивачки аліментів в його користь на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , діти перебували на утриманні обох сторін. Відповідачем не доведено поза розумним сумнівом факту проживання разом з ним неповнолітніх дітей та перебування їх лише на його утриманні, що виключає безспірне право на стягнення аліментів в його користь.

Зважаючи на те, що відповідач визнав факт спільного утримання дітей разом із стороною позивачки, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що 14.11.2009 між сторонами у справі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 11.10.2019 шлюб між сторонами розірвано.

Після народження дітей подружжя проживало в АДРЕСА_3 , який належить відповідачу на праві приватної власності. Згодом, позивачка разом з дітьми переїхала проживати до своїх батьків у кв. АДРЕСА_1 , де фактично зареєстровані діти. Дітей влаштовано у навчальні заклади відповідно до зареєстрованого місця проживання.

Судом також встановлено, що у 2017 позивачка поїхала за кордон. Неповнолітні діти залишились проживати з батьками позивачки за адресою: АДРЕСА_2 . Водночас, кожні вихідні, діти разом з батьками позивачки приїжджали в урочище «Клепарів» ( АДРЕСА_3 .

Ця обставина не заперечувалась відповідачем та знайшла своє підтвердження у показаннях свідків з обох сторін. Крім того, в судовому засіданні в суді першої інстанції відповідач повідомив, що три дні на тиждень діти фактично проживали з батьками позивачки за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до Акту про фактичне проживання від 08.05.2023 діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають разом з матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_2 .

24 червня 2019 року Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з позивачки на користь відповідача аліментів на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі однієї третини заробітку (доходу), щомісячно, починаючи із дня подання заяви про видачу судового наказу - 04.06.2019, та до досягнення дітьми повноліття.

Згідно із доданою відповідачем до відзиву на позовну заяву довідки про неотримання аліментів та розрахунку по аліментах, станом на 01.08.2023 заборгованість боржника ОСОБА_5 зі сплати аліментів становить 195 555, 95 грн. (ВП № 60405993).

При цьому, у матеріалах справи містяться квитанції, які підтверджують утримання дітей як стороною позивача, так і стороною відповідача, що не заперечується сторонами.

Судом також встановлено, що ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2022 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дітей.

Відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 24.01.2023, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із батьком ОСОБА_4 .

Натомість, відповідно до Висновку Органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 01.06.2023, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір`ю ОСОБА_5 .

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 7 СК України).

Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно із статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Верховний Суд у постанові від 22.11.2022 у справі №188/1029/19 (провадження №61-11986св20) зазначив, що обов`язковою умовою для стягнення аліментів на дитину на користь одного з батьків є факт проживання з ним самої дитини, на утримання якої і стягуються аліменти.

У Постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц Верховний Суд зазначив, що аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

В свою чергу, частиною другою статті 197 СК України передбачено, що за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Такого змісту висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі № 381/1553/19-ц.

Предметом позову у даній справі є звільнення ОСОБА_5 від сплати аліментів, які стягуються з неї на підставі судового наказу, виданого Личаківським районним судом м. Львова від 24 червня 2019 року, а також звільнення від сплати заборгованості зі сплати аліментів, яка виникла через несплату аліментів згідно судового наказу.

З урахуванням предмета цього спору, однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема, з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Встановлення судом факту проживання дітей не з тим, на чию користь стягуються аліменти на дитину, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою для звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами.

Як встановлено судом і це не заперечується сторонами, діти позивачки та відповідача проживають спільно з батьками позивачки за адресою АДРЕСА_2 . За вказаною адресою зареєстрована також позивач ОСОБА_5 . Залишення дітей на проживання з батьками позивачки було зумовлене виїздом останньої за кордон на заробітки та згода батька дітей на залишення проживання своїх дітей з бабою та дідом. Перебуваючи за кордоном позивачка передавала кошти на утримання дітей. Після розірвання шлюбу у 2019 році, діти й надалі продовжували проживати за адресою АДРЕСА_2 .

Тобто, звернувшись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у 2019 році, відповідач не повідомив суду тієї інформації, що діти з ним фактично не проживають.

Колегія суддів звертає увагу, що наказне провадження - це особливий спрощений вид цивільного процесу, спрямований на швидкий та ефективний захист безспірних прав осіб шляхом видачі судового наказу, що одночасно є судовим рішенням та виконавчим документом, суд був позбавлений можливості з`ясувати, чи належить таке право вимоги заявнику, оскільки згідно ч. 2 ст. 160 ЦПК України із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Таким чином встановивши, що діти не проживали та не проживають разом з батьком, а лише періодично з ним перебувають, суд першої інстанції прийшов правильного висновку, що нарахування аліментів за період, коли діти не проживали з батьком (отримувачем аліментів), суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких має утримуватись дитина.

Відповідно, заборгованість, яка виникла через несплату аліментів на користь батька дітей, з яким не проживали діти, є неправомірною, а тому суд першої інстанції правильно ухвалив рішення про звільнення позивачки ОСОБА_5 від сплати заборгованості за аліментами, що виникла у зв`язку з обставиною, яка має істотне значення.

При цьому, згідно із частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів.

Як встановлено судом, діти, як на час звернення відповідача із заявою про видачу судового наказу та стягнення аліментів, так і на час вирішення даного позову, не проживають зі своїм батьком, на повному його утриманні не перебувають.

Не проживання дітей з батьком, а також їх небажання з ним проживати, діти висловили під час бесіди, результати якої викладені у висновку органу піки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 01.06.2023. Зокрема діти ОСОБА_7 , ОСОБА_8 повідомили, що навчаються в ліцеї №21 ЛМР, на даний час проживають з бабою та дідом, мають окрему кімнату, яка облаштована усім необхідним. Батько приходить до них в гості у вівторок та четвер, телефонує не часто, на харчування дає 40 гривень на тиждень. Діти також повідомили, що до батька зараз не їздять, а якщо би їхали, то з бабою та дідом, самі не хотіли б, тому він сказав, що хоче їх забрати від баби та діда, влаштувати в іншу школу. Діти ствердно висловили думку про те, що батька люблять, але хочуть проживати з мамою, дідом та бабою.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Тобто, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, колегія суддів зауважує, що не проживання дітей з батьком, як на час видачі судового наказу так і на час вирішення даного спору є тими обставинами, які мають істотне значення та впливають на звільнення від сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання дітей. Не проживання дітей з отримувачем аліментів позбавляє останнього нести витрати на забезпечення потреб та інтересів дітей, таких як харчування, лікування, придбання одягу, засобів гігієни, речами, необхідними для розвитку і виховання дітей, реалізації її здібностей.

Доводи скарги про те, що суд не врахував пояснень відповідача, що допомога по утриманню дітей надавалась не позивачкою, а її батьками, не спростовує висновків суду першої інстанції про не проживання дітей з батьком.

Аргументи скарги про те, що суд розглянув справу без залучення третьої сторони, яка не висуває самостійних вимог, а саме Личаківського відділу ДВС у місті Львові Західного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції, не можуть бути підставою для скасування судового рішення, оскільки спір виник між сторонами з приводу наявності чи відсутності підстав для звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, на що орган виконавчої служби, на виконані якого перебуває судовий наказ, жодним чином не впливає, при цьому така обставина, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України, не є обов`язковою підставою для скасування скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 адвоката Столяр Оксани Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 січня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 квітня 2024 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк