ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року

м. Хмельницький

Справа № 595/180/22

Провадження № 22-ц/4820/834/24

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю позивачки ОСОБА_1 ,

представниці позивачки ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_1 зазначила, що з 22 липня 1989 року вона перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року. За час шлюбу сторони набули квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 182,8 кв.м, житловою площею 107,1 кв.м (далі квартира). На квартиру поширюється режим спільної сумісної власності подружжя, водночас відповідач не визнає її право на це майно.

За таких обставин ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на частки квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що квартира набута ОСОБА_3 за час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, відтак вона є особистою приватною власністю відповідача та не підлягає поділу.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира набута сторонами за час шлюбу внаслідок спільної участі подружжя коштами та працею в набутті майна, а не в порядку приватизації державного житлового фонду. Оскільки ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру, то ОСОБА_1 має право на її поділ у рівних частках. Суд першої інстанції не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу з порушенням встановленого судом апеляційної інстанції строку. При цьому ОСОБА_3 не звертався до апеляційного суду з заявою про поновлення чи продовження цього строку. Відтак апеляційний суд залишив указаний відзив на апеляційну скаргу без розгляду.

Щодо додаткових доказів

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За змістом частини першої статті 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 подали судам апеляційної та касаційної інстанції додаткові письмові докази. При цьому сторони не обґрунтували поважність причин їх несвоєчасного подання.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не подали додаткові письмові докази в порядку та строки, передбачені процесуальним законом, і не обґрунтували поважність причин їх неналежного подання, то суд апеляційної інстанції не приймає ці докази до розгляду.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Суд першої інстанції не в повній мірі з`ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, неправильно витлумачив норми статей 57, 60, 61, 69 Сімейного кодексу України (далі СК України), Закону України від 19 червня 1992 року №2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі Закон №2482-ХІІ) та не дотримався приписів статей 81, 89 ЦПК України.

У зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Також суд апеляційної інстанції має змінити розподіл судових витрат.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

З 22 липня 1989 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 27 квітня 2021 року.

25 вересня 2008 року виконавчий комітет Бучацької міської ради Тернопільської області прийняв рішення № 460 про видачу ордера ОСОБА_3 на шестикімнатну квартиру АДРЕСА_2 та 4 поверхах, житловою площею 120,2 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Бучацької міської ради Тернопільської області від 22 грудня 2008 року №643 оформлено право власності ОСОБА_3 на квартиру.

На підставі цього рішення 10 квітня 2009 року Бучацька міська рада Тернопільської області видала ОСОБА_3 свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САС №000516. Того ж дня Комунальне підприємство «Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації» зареєструвало право власності ОСОБА_3 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстраційний номер 27011777).

З 9 вересня 2010 року у квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх дочки ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За змістом частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

В силу частини першої статті 57 СК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .

За загальним правилом усе майно, яке набуте подружжям за час перебування у шлюбі, є його спільною сумісною власністю.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Для визнання спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Водночас майно, придбане одним із подружжя до шлюбу чи за час шлюбу але за кошти, що належали йому особисто, чи на підставі договору дарування або в порядку спадкування є особистою приватною власністю цього подружжя та не підлягає поділу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Зібрані докази достовірно вказують на те, що квартира набута ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під час шлюбу внаслідок спільної участі подружжя коштами та працею в набутті майна. При цьому, оформляючи право власності на квартиру на своє ім`я, ОСОБА_3 діяв в інтересах сім`ї.

ОСОБА_3 не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на майно та не довів, що квартира набута ним за кошти, які належали йому особисто. Цю обставину достовірно не підтверджують надані ним докази, зокрема, показання свідка ОСОБА_5 , письмові докази: рішення виконавчого комітету Бучацької міської ради Тернопільської області від 25 вересня 2009 року №460 та 22 грудня 2008 року №643 про видачу ордера на квартиру (т. 1 а.с. 36-38, 83-84), трудова книжка на ім`я ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 42-43), податкове повідомлення-рішення на ім`я ОСОБА_3 про сплату податку на нерухоме майно та квитанція від 26 серпня 2021 року про сплату відповідачем цього податку (т. 1 а.с. 40, 41).

Водночас факт придбання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири в інтересах сім`ї підтверджується домовою книгою (т. 1 а.с. 59-62), з якої слідує, що після набуття житла сторони разом із дочкою вселилися до квартири та зареєструвалися у ній.

Доводи ОСОБА_3 про те, що квартира набута ним в особисту приватну власність у порядку приватизації державного житлового фонду не ґрунтуються на фактичних обставинах справи та чинних нормах закону.

Так, правові засади приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені Законом №2482-ХІІ.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону №2482-ХІІ (тут і надалі в редакції на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі приватизація) це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб (далі жилої площі у гуртожитках) (з урахуванням положення частини другої статті 2 цього Закону), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Із положень пункту 1 статті 2 Закону №2482-ХІІ слідує, що до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до статті 5 Закону №2482-ХІІ право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.

За змістом статті 8 Закону №2482-ХІІ приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків, кімнат у гуртожитках) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку, кімнаті у гуртожитку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку, кімнати у гуртожитку). Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), кімнат у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Передача квартир (будинків), кімнат у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), кімнат у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

В силу Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 (із подальшими змінами), яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію (пункт 18).

При наявності у наймача або членів його сім`ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі, до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви (пункт 19).

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5) (пункт 20).

Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються (пункт 23).

Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження) (пункт 24).

На підставі оформленого розпорядження орган приватизації готує паспорт на квартиру (додаток 9), а на одноквартирний будинок паспорт на домоволодіння, свідоцтво про право власності на житло (додаток 10) та реєструє його у спеціальній реєстраційній книзі (додаток 11) (пункт 26).

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що громадяни мають право на приватизацію житлових приміщень державного житлового фонду, зокрема квартир, які відносяться до житлового фонду місцевих рад або знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Право на приватизацію квартир державного житлового фонду набувають громадяни України, які постійно проживають у цих квартирах на умовах договору найму, та повністю не використали одержані житлові чеки для приватизації житла у державному житловому фонді.

Організація проведення приватизації та оформлення права власності покладається на відповідні органи приватизації, створені, місцевими оранами самоврядування чи державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні чи оперативному управлінні яких знаходяться квартири.

Чинним законодавством визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише визначеними на те органами приватизації.

За цією процедурою особа, яка бажає скористатися правом на приватизацію державного житлового фонду звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення та видає особі свідоцтво про право власності на приватизоване житло.

Зібрані докази не вказують на те, що квартира відносилася до житлового фонду місцевої ради або знаходилася у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Також у справі відсутні належні та допустимі докази щодо проживання ОСОБА_3 у квартирі на умовах договору найму, одержання ним у власність квартири з використанням житлових чеків після звернення до органу приватизації з відповідною заявою (до якої додані необхідні документи) та на підставі рішення органу приватизації.

Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для висновку про набуття ОСОБА_3 права власності на квартиру в порядку приватизації державного житлового фонду.

У зв`язку з цим, висновок місцевого суду про те, що квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 та не підлягає поділу між сторонами, є необґрунтованим і помилковим.

3.Висновки суду апеляційної інстанції

При вирішенні позову суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, не застосував правильно норми чинного законодавства, не дав належної оцінки зібраним доказам і дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову ОСОБА_1 .

Позов ОСОБА_1 слід задовольнити.

Щодо судових витрат

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 8 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами регламентується статтею 141 ЦПК України, зокрема, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є особою з інвалідністю ІІ групи (т. 1 а.с. 39, т. 2 а.с. 7).

Оскільки позов ОСОБА_1 задоволено, то їй слід відшкодувати з державного бюджету обґрунтовано понесені витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної карги у розмірі 24 696 грн 25 коп. ((9878,50+(9878,50?150%=14817,75))

Керуючись статтями 141, 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на частки квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 107,1 квадратних метра, загальною площею 182,8 квадратних метра (інша частки цієї квартири залишається у власності ОСОБА_6 ).

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 24 696 гривень 25 копійок судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 квітня 2024 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Содомора Р.О.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 48