Справа №443/47/24
Провадження №2/443/185/24
РІШЕННЯ

іменем України

11 квітня 2024 рокуЖидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Яременка І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади села Новосільці в особі Ходорівської міської ради Львівської області про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів та визнання права на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить: встановити факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 року № 660 на ім`я « ОСОБА_2 » та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 02.04.1997 року за №487; встановити факт належності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 15.03.1995 року секретарем виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за № 6; визнати за нею, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1.92 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 року № 660 та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 02.04.1997 року за №487.

Позовні вимоги мотивує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся по батьковій лінії ОСОБА_2 , після смерті якої відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1,92 умовних кадастрових гектари, що належало покійній на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310 від 02.04.1997. На випадок своєї смерті ОСОБА_2 залишила заповіт від 15.03.1995, посвідчений секретарем виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 6. Згідно цього заповіту, ОСОБА_2 заповіла усе своє майно їй. Зазначає, що на момент смерті ОСОБА_2 , окрім неї, не було інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б претендували на обов`язкову частку у спадщині. Вона прийняла спадщину за заповітом після смерті своєї бабусі, вступивши в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після її смерті, оскільки не заявляла про відмову від спадщини, а тому на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вважається такою, що її прийняла. Юридично спадкові права вона не оформляла.

22.11.2023 вона звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, однак нотаріус відмовив через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що належала померлій і є спадковим майном.

Крім того, нею самостійно виявлено певні розбіжності у написанні її Прізвища та імені у заповіті, а саме ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 . Також, як видно із довідки Відділу №5 управління надання адміністративних послуг, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310 від 02.04.1997 зареєстровано на ОСОБА_2 , в той час як у свідоцтві про смерть бабуся позивачки вказана як ОСОБА_2 .

Відтак, позивач змушена звертатися до суду із вказаним позовом з метою захисту своїх майнових прав.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.01.2024 року позовну заяву залишено без руху.

12.01.2024 року представником позивача подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою від 17.01.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою від 16.02.2024 року в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) в особі керівника в строк до 01.03.2024 надати до Жидачівського районного суду Львівської області належним чином завірену копію актового запису про смерть ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Новосільці Жидачівського району Львівської області.

22.02.2024 начальником Жидачівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Луценко Г. надіслано копії актового запису про смерть №13 від 08.04.2002 року на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 дата смерті, складений виконавчим комітетом Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області.

Ухвалою від 28.03.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів, викладених у такому, просив позов задоволити.

Представник відповідача Ходорівської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, подав відзив, згідно якого повідомляє, про відсутність на час розгляду даної справи в суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення позовних вимог, а також просить проводити розгляд справи без участі їхнього представника.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини і вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено такі обставини.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , його батьками є ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (а.с.11).

Як видно із свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого повторно на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , її батьками є ОСОБА_7 та ОСОБА_9 (а.с.12).

Як вбачається із копії паспорта громадянина України, виданого на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7-8), остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 28.02.1997.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки по батьковій лінії ОСОБА_2 , що підтверджується копією актового запису про смерть №13 від 08.04.2002, складений виконавчим комітетом Молодинчецької сільської ради Жидачівського району Львівської області (а.с.48).

Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, входило право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1,92 умовних кадастрових гектари, що належало покійній на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310 від 02.04.1997 (а.с.22).

За життя ОСОБА_2 , 15.03.1995 було складено заповіт, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Молоденчицької сільської ради та зареєстрований в реєстрі за № 6, згідно якого остання заповіла усе своє майно ОСОБА_1 (а.с.15-16).

Згідно довідки Ходорівської міської ради №50 від 19.03.2024, ОСОБА_2 дійсно проживала та була зареєстрована в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області до дня своєї смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від імені ОСОБА_2 у Молодинчецькій сільській раді посвідчено заповіт від 15.03.1995 за №6 в користь онуки ОСОБА_1 . ОСОБА_1 прийняла спадшину після смерті своєї бабусі ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті своєї бабусі ОСОБА_2 , вступивши в управління та володіння спадковим майном у піврічний термін після її смерті (а.с.53).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом.

Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Судом також встановлено, що крім позивача, інших спадкоємців за заповітом чи осіб, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не було, оскільки чоловік останньої ОСОБА_8 помер швидше за дружину, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с.13).

Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини.

При цьому, судом також встановлено, що спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_2 був її син ОСОБА_7 , однак останній спадщину після смерті своєї матері не прийняв у жоден із передбачених законом способів, що підтверджується також інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №74587619 від 02.11.2023, де відсутня інформація про зареєстровані спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_2 (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у м.Валенсія, Іспанія помер ОСОБА_7 , що підтверджується свідоцтвом про смерть № НОМЕР_4 , який перекладений з іспанської мови на українську мову (а.с.18-21).

Натомість ОСОБА_1 , спадщину за заповітом після смерті своєї бабусі ОСОБА_2 фактично прийняла, оскільки вступила в управління і володіння спадковим майном (ст.549 ЦК УРСР 1963 року), однак юридично своїх спадкових прав не оформила.

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Однак, листом-відповіддю приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Посацькою А.О. №140/02-31 від 22.11.2023 (а.с.24), ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, яке вона має намір успадкувати.

Крім того, позивачем самостійно встановлено наявні певні розбіжності у написанні прізвища спадкодавця у правовстановлюючих документах та у свідоцтві про смерть, зокрема у довідці Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру від 28.09.2023, вбачається, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310 від 02.04.1997 зареєстровано на ОСОБА_2 , в той час як у свідоцтві про смерть бабуся позивачки вказана як ОСОБА_2 . Також наявні, певні розбіжності у написанні її прізвища та імені у заповіті, а саме ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Згідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали, суд повинен запропонувати заявникові надати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення.

Відповідно до листа Верховного Суду України 01.01.2012 «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту.

Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим.

Як вбачається із довідки Ходорівської міської ради №51 від 19.03.2024, ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Новосільці Жидачівського району Львівської області та ОСОБА_2 на яку зареєстровано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №017310 від 02.04.1997 року, одна і та ж особа (а.с.54).

Таким чином, суд приходить до переконання, що здобутими під час судового розгляду письмовими доказами в їх сукупності достатньо стверджується факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 № 660 на ім`я « ОСОБА_2 » та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 02.04.1997 за №487, а також факт належності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 15.03.1995 секретарем виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за № 6, а тому позов у цих частинах є підставним та підлягає до задоволення.

Предметом спору у даній справі є право на земельні ділянки (пай), які знаходяться на території Молодинчецької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Оскільки, правовідносини з приводу спадкування виникли у квітні 2002 року, то відповідно до Перехідних положень ЦК України 2003 року регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Згідно Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Стаття 534 ЦК УРСР 1963 року визначає, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР 1963 року, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.1 ст.550 ЦК УРСР).

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із вимогами ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку не заявив про відмову від спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право протягом шестимісячного строку подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Водночас, згідно з роз`ясненнями, викладеними Міністерством юстиції України у своєму листі № 19-32/319 «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна», зазначено, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності, на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права у порядку спадкування за заповітом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Позивачка стверджує, що оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно втрачено.

Доказом того, що покійна ОСОБА_2 отримала право на середню земельну частку (пай), маючи Сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія ЛВ №017310, зареєстрованого 02.04.1997, реєстраційний номер 487, площа земельної ділянки 1,92 умовних кадастрових гектарів. Підстава для видачі сертифіката розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 №660, є довідка відділу №5 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Львівській області №3251/15-23 від 26.10.2023 (а.с.17).

Інші правовстановлюючі документи, які б посвідчували право власності або право користування земельними ділянками для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Жидачівського району за ОСОБА_2 у відділі не зареєстровано.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку із тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на земельні частки (пай), яка знаходиться на території Молодинчецької сільської ради, Стрийського району Львівської області.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Встановити факт належності ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Новосільці Жидачівського району Львівської області, Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 року № 660 на ім`я « ОСОБА_2 » та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 02.04.1997 року за №487.

Встановити факт належності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , заповіту ОСОБА_2 , посвідченого 15.03.1995 року секретарем виконавчого комітету Молодинчецької сільської ради народних депутатів та зареєстрованого в реєстрі за № 6.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай) на території Молодинчецької сільської ради, площею 1.92 умовних кадастрових гектари, згідно Сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ЛВ № 017310, виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської районної державної адміністрації від 15.10.1996 року № 660 та зареєстрованого в книзі реєстрації сертифікатів 02.04.1997 року за №487.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 19 квітня 2024 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка