Провадження № 2/344/2801/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2024 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої -Кіндратишин Л.Р.

за участю секретаря судового засідання - Литвин Х.В.,

представника позивача - адвоката Яш П.К.,

представник відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Яш П.К. звернувся до суду із позовом до відповідача Івано-Франківської обласної прокуратури, у якому просить : стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності в сумі 968 000 грн.

10.09.2013 внесено відомості до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №000086 про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України. 22.10.213 ОСОБА_2 затримано, обрано запобіжний захід тримання під вартою, який в подальшому змінено на заставу.

18.04.2014 затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_3 та іншого обвинуваченого ОСОБА_4 і направлено для розгляду Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області.

20.02.2017 вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначено покарання із застосуванням ч.3 ст. 69 КК України - позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.

Ухвалою суду апеляційної інстанції 03.05.2017 вирок скасовано з призначення нового розгляду в суді першої інстанції. При цьому, дано вказівки перевірити всі фактичні дані, а також докази на їх допустимість.

За час розгляду Лукавський помер і відносно нього закрито кримінальне провадження.

16.05.2022 прокуратура Івано-Франківської області затвердила відносно ОСОБА_2 новий обвинувальний акт, зменшивши обсязі обвинувачення і залишивши ту ж саму правову кваліфікацію ч.2 ст. 307 КК України.

Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02.08.2024 ОСОБА_2 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_2 визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Ухвалою Івано-Франківського суду від 22.03.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Постановою Верхового Суду від 21.11.2023 ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.03.2022 у касаційній скарзі прокурора відмовлено.

Таким чином, позивач перебував під слідством та судом з 22.10.2013 по 21.11.2023, що в сумарній кількості складає повний 121 місяць.

Мінімальний розмір заробітної плати відповідно до ст. 8 Закону України « Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 01.04.2024 становить 8 000 грн. Відтак, мінімальний розмір моральної шкоди не може бути нижчим законодавчо встановленої суми, яка в даному випадку складає 968 000 грн.

05.06.2024 - ухвалою судді відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

25.06.2024 від відповідача надійшов відзив на позовом. У позові представник відповідача просив відмовити через безпідставність. Зокрема, зазначено, що право на відповідне відшкодування виникає лише з підстав повної реабілітації. Разом з тим, згідно вироку суду від 20.2.2017 ОСОБА_2 визнавав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч.2 ст. 307 КК України та в подальшому змінив свою позицію та відмовився від дачі показів.

25.06.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

У вступному слові представник позивача адвокат Яш П.К. позовні вимоги підтримав з підстав та мотивів, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_1 у позові просив відмовити підстав, що викладені у відзиві на позов.

Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, вислухавши вступне слово учасників справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 у справі №344/5578/14-к, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України та призначити йому покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України - позбавлення волі на строк п`ять років без конфіскації майна. На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_2 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю три роки.

До набрання вироком законної сили запобіжний захід заставу обвинуваченому ОСОБА_2 залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.05.2024 апеляційні скарги іншого обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника ОСОБА_5 задоволено частково.

Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року щодо ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307, ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 358 КК України та ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 307 КК України скасовано та призначено новий розгляд у суді першої інстанції.

Вироком Івано-Франківського суду Івано-Франківської області від 02.08.2024 ОСОБА_2 у пред`явленому обвинуваченні за ст.307 ч.2 КК України визнано невинуватим та виправдано у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення. Запобіжний захід у виді застави, застосований до обвинуваченого ОСОБА_2 скасовано.

Звертаючись із позовом, позивач посилається на те, що у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності йому була завдана моральна шкода.

Так, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею1176ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною 1статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина 7 статті 1176 ЦК України).

Так, статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (пункт 2 частини 2 статті 2 Закону).

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (частина 1 статті 4 вказаного Закону).

При цьому відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи

У статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно із частиною другою статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Тлумачення частини другої статті 48 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказувала, що із урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді.

Верховний Суд у постанові від 05 жовтня 2022 року у справі № 373/1292/20 (провадження № 61-6909св22), на яку як на підставу касаційного оскарження посилався заявник, врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Разом із тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18) вказано, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. «Відповідачем є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі є Відділ примусового виконання (дії якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Казначейська служба (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджет».

Позов у даній справі заявлено до Івано-Франківської обласної прокуратури. У позовній заяві зазначено, що прокуратурою Івано-Франківської області затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_2 , самого обвинувального акту не надано.

Разом з тим до позову, з долученого витягу з кримінального провадження №0000866, з якого вбачається, що органом досудового розслідування є СУ УМВС в Івано-Франківській області.

При цьому, відшкодування шкоди позивач просить здійснити за період з 22.10.2013, так як з цього часу перебував під слідством та судом ( а.с. 3 позовної заяви).

Так, згідно протоколу затримання особи, складеного слідчим в ОВС відділу СУ УМВС в Івано-Франківській області ОСОБА_2 було затримано 22.10.2013 у межах кримінального провадження №0000866 за ч. 1 ст. 307 КК України.

25.10.2013 згідно довідки про звільнення СІЗО, ОСОБА_2 звільнено з під варти у зв`язку із сплатою застави.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).

Зазначене свідчить про те, що суд вправі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та їх задоволення лише за наявності належного складу відповідачів у справі. Пред`явлення позову до неналежного відповідача або незалучення належного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Визначення позивачем у справі складу сторін має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову у зв`язку з неналежним суб`єктним складом сторін (постанова Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 203/2/19).

Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд взмозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для їх задоволення. Без залучення усіх належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 233/3366/19).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Відтак, вирішення спору по суті впливають на права, інтереси держави України, тому саме держава повинна мати статус відповідача в особі відповідного органу, яким на думку позивача є Івано-Франківська обласна прокуратура, а також держава в особі СУ УМВС в Івано-Франківській області ( відповідний правонаступник), Державна казначейська служба України, враховуючи підстави позову, такі були мати статус співвідповідача у даному спорі. Лише за наявності належних відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість чи необґрунтованість позовних вимог, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за неналежним суб`єктним складом.

При цьому позивач не позбавлений можливості заявити повторно позов про відшкодування шкоди до належного складу відповідачів у спірних правовідносинах.

Що стосується розподілу судових витрат, то у зв`язку тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, у позові відмовлено, такі слід віднести на рахунок держави.

На підставі керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 259, 263, 265, 268, 273, 354-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_2 до Івано-Франківської обласної прокуратури про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_1 , адреса : АДРЕСА_1 ;

Відповідач : Івано-Франківська обласна прокуратура, , адреса : вул. Грюнвальдська,11, м. Івано-Франківськ.

Повне рішення-23.09.2024.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.