Справа № 703/1753/24
25 вересня 2024 року м. Сміла
Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Криви Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Крамної Л.С.,
представника позивача адвоката Саражі Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла Черкаської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, -
встановив:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилася спадщина на:
З метою оформлення права власності на спадкове майно, що лишилось після смерті батька, позивач у встановлений законом шестимісячний строк звернулася із відповідною заявою до державного нотаріуса Смілянської ДНК Зайцевої O.A.
Мати позивача - ОСОБА_4 , яка також є дружиною спадкодавця ОСОБА_3 , на момент відкриття спадщини проживала та була зареєстрована за однією адресою із спадкодавцем, однак у встановлений законом строк звернулася до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь своєї доньки ОСОБА_1 (позивача по справі).
Позивач вказує, що формально спадщину після смерті її батька ОСОБА_3 також прийняв її рідний брат та, відповідно, син спадкодавця ОСОБА_2 , оскільки місце проживання останнього було зареєстровано за однією адресою із спадкодавцем, а саме по АДРЕСА_1 . Водночас позивач зауважує, що її брат ОСОБА_2 за вказаною адресою фактично не проживав з 2011 року, тому вважає, що останній спадщину фактично не прийняв.
Позивач частково оформила право власності на спадкове майно, що залишилось після смерті її батька ОСОБА_3 .
З метою оформлення права власності на іншу 1/3 частину спадкового майна, що лишилось після смерті батька ОСОБА_3 , позивач звернулася із відповідною заявою до державного нотаріуса Смілянської ДНК Зайцевої O.A.
Разом з тим, постановою державного нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори від 16 серпня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкових земельних ділянок, що залишились після смерті її батька ОСОБА_3 , з підстав того, що син померлого - ОСОБА_2 , на момент смерті був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_3 та фактично прийняв спадщину, відтак видати свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку земельних ділянок на ім`я ОСОБА_5 не має можливості.
Водночас позивач стверджує, що хоча її брат ОСОБА_2 , на момент смерті був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_3 , однак спадщину не прийняв, оскільки фактично не проживав за адресою свого зареєстрованого місця проживання.
Наголошує, що за змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Однак для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України необхідним є встановлення місця фактичного проживання спадкодавця і спадкоємця.
Вказує, що за положеннями частини третьої статті 1268 ЦК України вимагається саме наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрація місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Відтак, на переконання позивача, державна реєстрація місця проживання відповідача за однією адресою із спадкодавцем сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті останнього за адресою реєстрації. При цьому зауважила, що у визначений законом строк відповідач не звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом, а відтак спадщину не прийняв.
На підставі викладених обставин, позивач звернулася до суду з даною позовною заявою про визнання за нею права власності в порядку спадкування по закону на 1/3 частину спадкового майна, що залишилось після смерті її батька ОСОБА_3 , оскільки вона позбавлена можливості в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану частину майна.
Ухвалою судді від 23 квітня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Відповідачу визначено строк для надіслання до суду відзиву на позовну заяву, позивачу для надання відповіді на відзив.
Правом для надання відзиву відповідач не скористався.
Ухвалою суду від 21 червня 2024 року по справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Позивач та її представник адвокат Саража Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав вказаних в позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечували.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судової повістки на адресу останнього відомого зареєстрованого місця проживання відповідача та шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, відзиву на позовну заяву та заперечень щодо позовних вимог до суду не надходило.
З урахуванням положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення.
Суд, заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 , яке видане 12 травня 2022 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Смілі Черкаського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.29).
Відповідно до копії державного акту про право приватної власності на землю серії ІІ-ЧР № 008331, виданого 09 січня 2003 року згідно рішення Костянтинівської сільської ради народних депутатів № 2-1 від 12.03.2002 року, ОСОБА_3 за життя був власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,02 га та площею 0,70 га розташованих на території Костянтинівської сільської ради Черкаського району (раніше - Смілянський район) Черкаської області (а.с. 6).
У статті 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Стаття 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
За життя ОСОБА_3 заповіту не складав, а тому спадкування належного йому майна повинно відбуватися за законом.
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.
Як передбачено ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Із наданої позивачем копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що дошлюбне прізвище позивача « ОСОБА_6 », а прізвище « ОСОБА_7 » їй присвоєно після державної реєстрації шлюбу (а.с.34).
Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 виданого Костянтинівською сільською радою Смілянського району Черкаської області 26 травня 1984 року на ім`я ОСОБА_8 в графі «Батько» вказано « ОСОБА_3 » (а.с. 33).
Відтак, матеріалами справи підтверджується, що позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги по закону після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки доводиться донькою померлому (а.с.33).
Згідно із ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Стаття 1270 ЦК України визначено для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Матеріалами справи підтверджується обставина, що ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_3 шляхом звернення у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.
Так, з листа завідувача Смілянської державної нотаріальної контори № 577/02-14 від 08 травня 2024 року вбачається, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 до Смілянської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь дочки ОСОБА_1 , також фактично прийняв спадщину син померлого ОСОБА_2 . На підставі поданих заяв була заведена спадкова справа №690/2022. 18 травня 2023 року на ім`я ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 частини спадкового майна, зареєстровані за №№ 528,529. Вказане також підтверджується копією інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 76854323 від 04 травня 2024 року (а.с. 43,44).
Позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем після смерті батька ОСОБА_3 , оскільки прийняла спадщину шляхом звернення до нотаріуса із відповідною заявою у межах встановленого законом шестимісячного строку, її мати (дружина померлого) відмовилась від прийняття спадщини на її користь, а рідний брат спадщину фактично не прийняв, оскільки лише формально мав зареєстроване місце проживання разом із спадкодавцем, у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, відтак вважає що спадщину він не прийняв як в порядку частини першої так і частини третьої статті 1268 ЦК України.
Водночас, постановою державного нотаріуса Смілянської державної нотаріальної контори № 1029/02-31 від 16 серпня 2023 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/3 частину спадкових земельних ділянок, що залишились після смерті її батька ОСОБА_3 , з підстав того, що син померлого - ОСОБА_2 , на момент смерті був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_3 та фактично прийняв спадщину, відтак видати свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку земельних ділянок на ім`я ОСОБА_5 не має можливості (а.с.23).
Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
При цьому прийняття спадщини на підставі цієї норми вимагає наявність саме фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Як вбачається із довідки виконавчого комітету Балаклеївської сільської ради № 1899 від 04 листопада 2022 року, виданої на підставі записів погосподарської книги за 2021-2025 роки, книга № 24, ПГО №2247-1, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 . На день смерті ОСОБА_3 за вказаною адресою проживала дружина останнього ОСОБА_9 ; окрім того, син померлого ОСОБА_2 був зареєстрований за вказаною адресою, але фактично не проживав (а.с. 32).
Окрім того, в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 підтвердили, що син померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_2 зі своїми батьками не проживав із 2010 року, останній раз приїжджав на день народження у 2018 році, однак посварився із батьками і з того часу жодного разу їх навіть не відвідував.
Відтак, суд прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем першої черги по закону після смерті ОСОБА_3 , так як є донькою останнього, є єдиною спадкоємицею із вказаного кола спадкоємців, яка прийняла спадщину у встановлений законом шестимісячний строк, звернувшись із відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. При цьому судом встановлено, що мати позивача ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини на користь позивача, а рідний брат позивача ОСОБА_2 спадщину фактично не прийняв, оскільки лише формально мав зареєстроване місце проживання разом із спадкодавцем, однак фактично разом з ним не проживав, у встановлений законом строк не звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, відтак є таким, що спадщину не прийняв як в порядку частини першої так і в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України.
Водночас, за вказаних обставин спадкоємець ОСОБА_1 позбавлена можливості оформити у нотаріуса своє право на спадщину, що лишилась після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_3 , відтак звернення позивача до суду з даним позовом є правомірним та обґрунтованим.
Відповідно до листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК).
Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтв про право власності на 1/3 частину спадкового майна по закону після смерті батька ОСОБА_2 , однак постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, їй відмовлено у його видачі, оскільки син померлого - ОСОБА_2 , на момент смерті був зареєстрований разом із спадкодавцем ОСОБА_3 .
Водночас жодних доказів на підтвердження того, що спадкоємець ОСОБА_2 фактично проживав разом із спадкодавцем та прийняв спадщину в порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України матеріали справи не містять.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання права.
За таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку, що невизнане право позивача підлягає захисту в судовому порядку.
На стягненні судових витрат із відповідача, які складаються із судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп., позивач не наполягала.
На підставі вищевикладеного та керуючись, ст.ст. 15, 16, 181, 182, 334, 392,1217, 1218, 1223, 1225, 1261, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст.ст. 1, 2, 76, 81, 82, 89, 247, 259, 263-265, 273, 280-284, 289 ЦПК України, -
вирішив:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на:
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі його пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , остання відома адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: Ю. В. Крива