УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/956/24

Провадження № 2-о/568/42/24

19 вересня 2024 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області

в складі головуючої судді Троцюк В.О.

секретаря судового засідання Гуменюк Г.В.

за участі заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Радивилів цивільну справу в порядку окремого провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання дітей, в порядку ст.315 ЦПК України, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту самостійного виховання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В обгрунтування заяви посилався на те, що з 25 серпня 2012 року перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . В шлюбі у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Шлюб з ОСОБА_2 розірвано, згідно рішення Радивилівського районного суду від 14 квітня 2021 року. Після розірвання шлюбу, діти проживають із заявником.

З 17 вересня 2022 року ОСОБА_2 знаходиться на військовій службі по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 .

Оформити відстрочку від мобілізації в зв`язку із самостійним вихованням неповнолітніх дітей та в зв`язку з тим, що колишня дружина та матір неповнолітніх дітей проходить військову службу, він не має можливості, оскільки відсутнє рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дітей без участі матері.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлені ним вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково суду пояснив, що встановлення факту самостійного виховання дітей йому необхідно для отримання права на відстрочку від мобілізації.

Заінтересована особа ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, причини своєї неявки суду не повідомила, заяви чи клопотання від неї на адресу суду не надходили.

Представник заінтересованої особи ІНФОРМАЦІЯ_1 подав заяву про розгляд справи у відсутності представника.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 25.08.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Радивилівського районного суду Рівненської області від 14 квітня 2021 року. (а.с.8).

За час шлюбу в подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народилося двоє дітей - син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей. (а.с. 6,7).

Вимоги заявника вмотивовані тим, що заявник самостійно займається вихованням своїх дітей, оскільки матір дітей ОСОБА_2 з 17 вересня 2022 року по даний час перебуває на військовій службі по мобілізації у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою №1545 від 25.05.2024 року.

В ході розгляду справи судом також було з`ясовано, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини заявнику необхідно для вирішення питання про відстрочку від мобілізації.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, які є предметом заявлених вимог, суд приходить до наступного.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Статтею 318 ЦПК України визначено, що у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Згідно п.1 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.95 в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник немає іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно п.3 Постанови у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

В постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово зауважувалось про те, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: 1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; 2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (Постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23.01.2019 року у справі №536/1039/17).

Розгляд справи у порядку окремого провадження у цивільному судочинстві неможливий, якщо: спір про право уже існує/існував на час подання у цьому порядку заяви про встановлення факту; спір про право виникає під час розгляду справи у такому порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Спір про право необхідно розуміти як певний стан суб`єктивного права; спір є конфліктом, суперечністю, протиборством сторін. Під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідно його встановлення.

ОСОБА_1 у своїй заяві зазначив, що метою встановлення факту самостійного виховання неповнолітніх дітей, є підтвердження його права на відстрочку від мобілізації.

При цьому, жодних обставин існування перешкод у вирішенні ним питання щодо виховання дітей без встановлення цього факту заявником не зазначено і доказів такого до заяви не додано.

Окрім того, згідно довідки про склад зареєстрованих №713 від 10.6.2024 року виданої Крупецькою сільською радою вбачається, що разом із заявником в АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . (а.с.10)

Також згідно з договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, укладеним 15.09.2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , батьки дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , домовились, що місцем проживанням дітей є місце проживання батька АДРЕСА_1 . Також визначено місце навчання дітей Крупецький ліцей Дубенського району Рівненської області. Даний договір посвідчено приватний нотаріусом Дубенського районного нотаріального округу Рівненської області Гордійчуком В.І., запис в реєстрі №2430. (а.с.11-12)

З огляду на обставини справи слід зробити висновок про те, що вимога про встановлення факту того, що заявник самостійно виховує дітей не може розглядатися у судовому порядку безвідносно до дій (бездіяльності) матері дитини, оскільки вказані факти можуть бути встановлені судом, зокрема, під час розгляду справ про позбавлення особи батьківських прав, а не в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства.

При цьому слід звернути увагу, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні. Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку із невиконанням, не прийняттям участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

При цьому, суд зазначає, що питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).

Відповідно до статті 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Обов`язки батьків вказані в статті 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

Права і обов`язки у кожного з батьків не тільки рівні, але і взаємні. Отже, право одного з батьків протистоїть обов`язку іншого не перешкоджати у здійсненні права на виховання дитини і навпаки.

Обоє батьків несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини.

Частиною 4 статті 157 СК України визначено, що батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (стаття 159 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Факт самостійного виховання дитини одним із батьків, відсутності участі іншого з батьків у вихованні дитини, перебування дитини на утриманні одного із батьків, може бути встановлений у рішенні суду виключно при вирішенні спору щодо позбавлення особи батьківських прав у порядку позовного провадження.

У разі виникнення спору щодо ухилення від виконання (невиконання) батьківських обов`язків - такий спір підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Частиною 4 статті 19 СК України підтверджується, що спір щодо участі у вихованні дитини вирішується судом і у цьому спорі обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який має подати суду висновок щодо розв`язання спору.

Зазначені заявником обставини дають підстави вважати, що вимога ОСОБА_1 фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона чи він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

В судовому засіданні заявник зазначив, що з позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 він не звертався.

Таким чином обставини, на які посилається заявник, а саме щодо невиконання батьківських обов`язків матір`ю дітей ОСОБА_2 мають розглядатися в порядку позовного провадження.

Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статті 293, 315 ЦПК України.

Згідно частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, наявні підстави для залишення заяви без розгляду, оскільки з заяви про встановлення факту перебування на утриманні неповнолітніх дітей, вбачається спір про право.

Зазначене не перешкоджає заявнику звернутися до суду з такими вимогами в порядку позовного провадження.

Керуючись ст.ст. 259, 260, 315, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання дітей, в порядку ст.315 ЦПК України - залишити без розгляду.

Роз`яснити заявнику, що вона має право звернутися до суду в порядку позовного провадження.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту підписання її суддею.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення до Рівненського апеляційного суду.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали виготовлено 24.09.2024 року

Суддя В.О. Троцюк