печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2024 року Печерський районний суд м. Києва

суддя Батрин О.В.

секретар судового засідання Звонарьова В.О.,

справа № 757/31329/20-ц

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів та пені,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів та пені.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 31.10.2017 року у справі № 756/6298/15-ц стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу - 20 000 доларів США, суму договірних відсотків під час дії вкладу - 1998,36 доларів США, суму договірних відсотків за час прострочення виконання зобов`язання - 1938,30 доларів США, 3% річних за час прострочення зобов`язання - 639 доларів США та пеню за прострочення надання фінансової послуги у сумі 21 282,25 доларів США, яке постановою Верховного суду України від 18 березня 2020 року залишено без змін. Оскільки, відповідачем рішення суду не виконано, кошти (ані вкладу, ані відсотків) не повернуто, чим ускладнює фінансове становище родини позивача на окупованій території України, тому позивач просить сягнути з відповідача на її користь заборгованість за період з 02.08.2017 року по 30.06.2020 року за процентами на підставі ст. 1061, 1070 ЦК України в розмірі 5 803, 98 доларів США, 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 2 423,64 доларів США, та пеню на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 7 782 133, 56 грн.

Ухвалою суду від 28 липня 2020 року у справі відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання на 25 вересня 2020 року (а.с. 61).

29 серпня 2020 року на адресу суду від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Кобзар Ю.Б. надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 68-74), відповідно до якого, якщо умови договору банківського вкладу не містять конкретного визначеного розміру процентної ставники за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після закінчення (припинення) терміну його дії, то відповідно до вимог ч. 2 ст. 1070 ЦК України відсоткова ставка для нарахування відсотків на депозитні кошти поза межами строку дії договору (тобто, після його припинення та розірвання) повинна застосовуватися саме у розмірі (на вимогу). Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України просить зменшити суму пені, оскільки розмір неустойки не може значно перевищувати розмір збитків та при її стягненні судом повинні застосовуватися принципи розумності та справедливості (відповідна правова позиції Вищого спеціалізованого суду викладена у справі № 755/20081/15 від 26.06.2017 року). 3% річних повинні нараховуватися на суму основного боргу без урахування нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами. Позивач же, в свою чергу, нараховує 3% річних і на суму тіла депозиту, і на суму відсотків. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штраф), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим кодексом України. Тому, відповідач вважає за необхідне зазначити судом у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть в подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Ухвалою суду від 25 вересня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 7 грудня 2020 року (а.с. 81).

29 жовтня 2020 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив (а.с. 85-92), відповідно до якої не погоджується з викладеними міркуваннями відповідача, вважає їх безпідставними та таким, що суперечать вимогам законодавства України. Не погодження відповідача з вимогою позивача про стягнення відсотків, застосовуючи відсоткову ставку в розмірі 10% річних, посилається на застосування ставки «На вимогу» та зазначає настання підстав для її застосування, при цьому посилаючись на протокол Комітету управління активами і пасивами за 25.04.2017 року, де була встановлена ставка за вкладами «До запитання» у розмірі 0,01% річних. Вважає, що подібна позиція не підкріплена жодними доказами та суперечить фактичним обставинам справи, оскільки, мова йде не про добровільне припинення (розірвання) відносин між сторонами, а про відповідні судові рішення. Заперечує щодо зменшення розміру пені на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України та вважає посилання відповідача на положення Податкового кодексу України таким, що не стосується обставин справи.

18 лютого 2021 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 98-99).

Ухвалою суду від 18 лютого 2021 року зупинено провадження у цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 320/5115/17-ц за позовом фізичної особи до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення процентів, 3% річних, неустойки (пені) за договором банківського вкладу (а.с. 103).

Ухвалою суду від 25 січня 2022 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 7 квітня 2022 року (а.с. 128).

26 квітня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшли додаткові пояснення з урахування постанови Великої Палати Верховного суду від 09.11.2021 року у справі № 320/5115/17 (а.с. 134-142), відповідно до яких відсутні підстави для нарахування відсотків після дати розірвання договір банківських вкладів, а саме з грудня 2014 року, оскільки у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після ухвалення рішення про стягнення депозитного вкладу та набрання ним законної сили між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, наявність якого підтверджене судовим рішенням, застосовуються приписи ст. 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту набрання рішенням законної сили на вказані правовідносини не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», а тому пеня відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не нараховується. Також, Велика Палата Верховного суду навела правовий висновок про те, що нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України повинно здійснюватися виключно на суму вкладу, тобто до бази для нарахування не можуть бути включені проценти, нараховані на вклад.

27 липня 2022 року від представника відповідача ОСОБА_3 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 150-153).

Ухвалою суду від 4 жовтня 2022 року зупинено провадження у цивільній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 199/3152/20 за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в інтересах яких діє ОСОБА_6 , до АТ КБ «Приватбанк» про стягнення 3% річних та пені за договором банківського вкладу (а.с. 173).

Ухвалою суду від 1 грудня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання на 6 лютого 2024 року (а.с. 182).

Представник позивача до судового засідання не з`явилася, надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Представник відповідача Штронда А.М. в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві та додаткових поясненнях.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2017 року у справі № 756/6298/15-ц позов ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів за депозитом, процентів та пені задоволено частково та стягнуто з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суму вкладу - 20 000 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 533 800 грн., суму договірних відсотків під час дії вкладу - 1998,36 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 53 336,22 грн., суму договірних відсотків за час прострочення виконання зобов`язання - 1938,30 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 51 733,22 грн., 3% річних за час прострочення зобов`язання - 639 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 17 054,91 грн. та пеню за прострочення надання фінансової послуги у сумі 21 282,25 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ складає 568 023,25 грн. (а.с. 9-14).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року змінено. Зменшено розмір стягнутих з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 суми договірних відносин під час дії строку вкладу з 1998, 36 доларів США до 1508, 19 доларів США; суми стягнути 3% річних за час прострочення з 1706, 40 доларів США до 1554, 09 доларів США; суми договірних відсотків за час прострочення з 5 176, 08 доларів США до 519, 45 доларів США. В решті дане рішення суду залишено без змін (а.с. 15-22).

Постановою Верховного Суду України від 18 березня 2020 року постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення 3% річних скасувано, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2017 року в цій частині залишено в силі. В іншій частині постанову Апеляційного суду м. Києва від 21 березня 2018 року залишено без змін (а.с. 24-35).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судовими рішеннями встановлено, що 26 грудня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 підписана заява та укладено договір № SAMDNWFD600 вклад «СТАНДАРТ», відповідно до умов якого остання розмістила на депозитному рахунку суму вкладу 20 000 доларів США, строком до 26 грудня 2014 року включно, зі сплатою 10% річних, що зараховується на рахунок карту (а.с. 38-40).

Судами встановлено, що внесення грошових коштів на передбачений договором відповідний рахунок підтверджується квитанцією від 26 грудня 2013 року за № 23639393 (а.с. 41).

Також, судами встановлено, що 26 грудня 2014 року сплив строк розміщення вкладу позивача, тому в листопаді - грудні 2014 року позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням повідомити її в яких відділення ПАТ КБ «Приватбанк» поза межами території Криму вона зможе отримати суму вкладу та нарахованих відсотків за закінченням строку вкладу.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (частини перша, третя статті 1058 ЦК України).

Статтею 1060 ЦК України, визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Як визначено ч. 4 та 5 ст.1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка власника з інших підстав.

У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.

Статтею 598 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках встановлених договором або законом.

У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження 14-133цс20) зроблено висновок, що «після розірвання договорів їх умови припинили діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договору у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язань на вимогу однієї зі сторін. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорі та встановлених статями 1061, 1070 ЦК України проценти поширюються лише на період дій договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховувалися. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються.

Оскільки постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у справі №756/6298/15-ц, яка набрала законної сили, встановлено, що 26 грудня 2014 року сплив строк розміщення вкладу, а в листопаді - грудні 2014 року позивач зверталася до АТ КБ «Приватбанк» з проханням повідомити її в яких відділення ПАТ КБ «Приватбанк» поза межами території Криму вона зможе отримати суму вкладу та нарахованих відсотків за закінченням строку вкладу, а тому з урахуванням вимоги про повернення коштів, договір є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає ч. 3 ст. 651 ЦК України.

Тому, спірний договір розірвано з 26 грудня 2014 року та нарахування відсотків на вклад за період після дати розірвання договору неможливе, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припинилися.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку у задоволенні позовних вимог в частині стягнення відсотків за користування вкладом слід відмовити.

Щодо заявленого позивачем стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суду зазначає таке.

Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

У Законі України «Про захист прав споживачів» №23-XII не визначено вичерпного переліку відносин, на які він поширюється, але з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та керуючись загальними принципами цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах «слабкої сторони», якою є фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо. І особливістю таких правовідносин є участь у них спеціального суб`єкта - споживача.

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22 цієї статті); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ врегульовані договірні відносини за участі споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Отже, пеня, передбачена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ, застосовується в разі порушення виконання договірного зобов`язання на користь споживача.

За змістом частини 3 статті 1058 ЦК України до відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), яка прийнята після ухвалення судових рішень у цій справі та підлягає врахуванню, зазначено, що відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів, яке підтверджено судовим рішенням, застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ не нараховується.

Так, постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у справі №756/6298/15-ц, яка набрала законної сили, встановлено, що 26 грудня 2014 року сплив строк розміщення вкладу позивача, а в листопаді - грудні 2014 року позивач неодноразово зверталася до АТ КБ «Приватбанк» з проханням повідомити її в яких відділення ПАТ КБ «Приватбанк» поза межами території Криму вона зможе отримати суму вкладу та нарахованих відсотків за закінченням строку вкладу.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи обставини, встановлені постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 березня 2018 року у справі №756/6298/15-ц, договірні правовідносини сторін за договорами банківських вкладів припинені з 26 грудня 2014 року.

Після припинення договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання.

Тобто з моменту припинення договору банківського вкладу на сторін такого договору не поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ, а відтак пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону № 1023-ХІІ не нараховується.

Зазначене узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20), та висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 січня 2022 року у справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21), від 11 травня 2022 року у справі № 757/54151/19 (провадження № 61-16428св21) та від 1 червня 2022 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-16011св21).

З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023-ХІІ.

Щодо заявленого позивачем стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України суд зазначає.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зазначено, що: «після розірвання договорів банківського вкладу в судовому порядку банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України, частиною другою якої встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом».

Суд зазначає, що позов про стягнення грошових коштів із АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 задоволено, встановлено правомірність вимоги позивача про дострокове розірвання депозитного договору, стягнено суму вкладів, відсотки відповідно до умов укладеного договору, з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, суму пені з моменту вимоги про дострокове розірвання до дати подання позову.

Отже, факт прострочення виконання грошового зобов`язання АТ КБ «Приватбанк» встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, та вказані зобов`язання продовжували існувати до моменту виконання рішення суду.

Таким чином, суд дійшов висновку про стягнення із АТ КБ «Приватбанк» 3% річних від суми вкладу, розрахованої в межах позовних вимог та з врахуванням загальних строків позовної давності до моменту виконання рішень суду, враховуючи, що у вказані періоди зобов`язання було невиконане та продовжувало існувати до моменту виконання відповідного рішення суду.

Водночас, наданий позивачем розрахунок заборгованості 3% річних є неправильним, оскільки нарахування здійснюється на суму вкладу і на суму відсотків.

Велика Палата Верховного Суду України у постанові від 9 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) навела правовий висновок про те, що нарахування 3% річних за ст. 625 ЦК України повинно здійснюватися виключно на суму вкладу, тобто до бази для нарахування не можуть бути включені проценти, нараховані на вклад.

У зв`язку з наведеним 3% річних за період з 02.08.2017 року по 30.06.2020 року становить 1 747,40 доларів США (20 000 дол. США х 3% х 1063 дні : 365 : 100).

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином, цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3% річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові Великої Палати від 20 березня 2019 року в справі 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

Враховуючи те, що рішеннями суду, які набрали законної сили з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_1 суми основного зобов`язання в іноземній валюті, то нарахування 3% річних повинно бути здійснено в іноземній валюті.

Оскільки позивач при поданні позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно сумі задоволених позовних вимог.

Суд дійшов висновку про стягнення 3% річних у розмірі 1 747,40 доларів США, що еквівалентно на час ухвалення рішення суду 67 777 грн. 80 коп.

Тому, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 677 грн. 78 коп. з урахуванням положень Закону України «Про судовий збір» (1% від ціни позову).

Керуючись ст. 625, 1058, 1060, 1061, 1064 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 12, 13, 19, 81, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, стягнення процентів та пені - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 3 % річних в розмірі 1 747,40 доларів США.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 677 грн. 78 коп.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

позивач: ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1

відповідач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1д, .

Суддя О.В. Батрин