Справа № 466/4740/24
Провадження № 2/466/1699/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

24 вересня 2024 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

за участю: представника прокуратури Івасівки О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою Заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області, в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність громади,

в с т а н о в и в:

01 травня 2024 року заступник керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області Голоюх В., в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 ; ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , у якій просить суд ухвалити рішення, яким визнати садовий будинок АДРЕСА_1 на території Львівської міської ради, площею 21,9 кв.м., житловою площею 10,7 кв.м., що складається з однієї літньої кімнати та кухні (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25899370, номер запису № 54 в книзі 2 відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати її у власність територіальної громади у м. Львові в особі Львівської міської ради. Визнати земельну ділянку, наданої для ведення садівництва, що розташована у кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» в урочищі Клепарів міста Львова на території Львівської міської ради, площею 0,0628 га, відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та передати її у власність територіальної громади у м. Львові в особі Львівської міської ради, а також стягнути з відповідачів на користь Львівської обласної прокуратури сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 володіла на праві приватної власності вказаним садовим будинком та земельною ділянкою, які успадкувала після смерті спочатку свого чоловіка ОСОБА_6 , а потім і після смерті свого сина ОСОБА_5 , яка за життя не склала та не реєструвала жодних заповітів та спадкових договорів, а також відсутні особи, які належать до черг спадкування, а відтак у померлої немає спадкоємців, ані за законом, ані за заповітом.

Водночас, відповідно до інформації приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. встановлено, що після смерті ОСОБА_4 20.01.2019 заведена 03.06.2019 спадкова справа №3/2019. До спадкової справи подані заяви про прийняття спадщини: від імені ОСОБА_2 - 03.06.2019 №9; від імені ОСОБА_1 - 07.06.2019 №10; від імені громадянина Німеччини ОСОБА_3 27.06.2019 №12. Станом на 28.02.2024 будь-які інші заяви (додаткові документи) по даній справі не надходили, свідоцтва про право на спадщину по даній справі нотаріусом не видавались. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надали жодних доказів родинних та інших відносин із ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для закликання її нотаріусом до спадкування за законом.

Крім цього, у провадженні судів перебувала справа №462/5763/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Майхер Олени Любомирівни, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , визнання за ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , усунення від права спадкування. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.01.2020, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23.11.2020 та постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.04.2021, в задоволені позову відмовлено. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції у вищевказаній справі констатував, що покликання ОСОБА_1 на те, що з 2012 року він проживав із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю та вів з нею спільне господарство, не знайшли свого підтвердження, так як позивачем не надано будь-які докази, що підтверджують дану обставину, а покази свідків не можуть братися судом до уваги, так як останні підтвердили, що у вказаній квартирі вони особисто не були, а інформація про спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Їм відома лише з його слів. Надаючи оцінку вказаним доказам суд зазначив, що такі відомості не підтверджують факту проживання позивача однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_4 в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, оскільки не розкривають підстав та умов проживання ОСОБА_1 за адресою спадкодавця чи суть його взаємостосунків з померлою. Таким чином, ОСОБА_1 не належить до жодної з черг спадкоємців за законом, визначених ст.ст. 1261-1265 Цивільного кодексу України, у т.ч. до четвертої черги, право на спадкування за законом у якій мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а відтак не може вважатись спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 . Громадянин Німеччини ОСОБА_3 є рідним племінником чоловіка ОСОБА_4 . Племінники спадкодавця не належать до будь-якої черги спадкоємців за законом, але вони спадкують за правом представлення своїх матері, батька (сестри, брата спадкодавця), які за умови, якби вони були живими на час відкриття спадщини були б спадкоємцями другої черги (ч. 3 ст. 1266 Цивільного кодексу України). Проте, у вищевказаній нормі законодавства йде мова саме про племінників спадкодавця, але ОСОБА_3 є племінником лише свого рідного дядька - ОСОБА_6 , який є рідним братом матері ОСОБА_3 . ОСОБА_7 (дівоче прізвище якої ОСОБА_8 ) та чоловіком ОСОБА_4 , а відтак ОСОБА_3 є лише племінником чоловіка спадкодавця. Водночас, ОСОБА_6 будучи рідним дядьком ОСОБА_3 та рідним братом ОСОБА_7 (матері ОСОБА_3 ) за життя не складав і не реєстрував жодних заповітів та спадкових договорів, а відтак все належне йому майно після його смерті успадкували особи першої черги спадкоємців за законом його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 . Так, з копій матеріалів спадкової справи №3/2019 вбачається, що після подання 27.06.2019 заяви №12 про прийняття спадщини ОСОБА_3 також не надав жодних доказів родинних та інших відносин із ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для закликання його нотаріусом до спадкування за законом. Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_3 будучи рідним племінником чоловіка ОСОБА_4 , не належить до жодної з черг спадкоємців за законом визначених ст.ст. 1261-1265 Цивільного кодексу України і не може належати до осіб, які успадковують за правом представлення в порядку ст. 1266 Цивільного кодексу України, й як наслідок не може вважатись спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 .

Враховуючи відсутність законних спадкоємців після смерті ОСОБА_4 , слід дійти висновку, що садовий будинок АДРЕСА_1 площею 21,9 кв.м. та земельна ділянка площею 0,0628 га в кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» урочище «Клепарів» є відумерлою спадщиною та підлягає передачі у власність територіальної громади м. Львова. Органом місцевого самоврядування за місцезнаходженням спадкового майна є Львівська міська рада, яка в силу вимог закону зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, і такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 1277 ЦК України в неї виник після спливу одного року з часу відкриття спадщини - смерті ОСОБА_4 20.01.2019, тобто з 20.01.2020. Поряд з тим, з огляду на наявність спадкової справи №3/2019 (номер у спадковому реєстрі: 64270637), відкритої після смерті ОСОБА_4 на підставі заяв ОСОБА_2 №9 від 03.06.2019; ОСОБА_1 №10 від 07.06.2019; ОСОБА_3 №12 від 27.06.2019, по якій станом на 24.02.2024 будь-які інші заяви окрім вказаних (в т.ч. про відкликання заяви про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини) не надходили, слід констатувати наявність спору про право, а відтак неможливість розгляду цієї заяви в окремому порядку, оскільки внаслідок подання вказаних заяв про прийняття спадщини і невчинення в подальшому жодних дій щодо них, вказані особи по суті на даний час заперечують наявність підстав для визнання спірного садового будинку та земельної ділянки відумерлою спадщиною, а відтак є підстави заявлення до них позову про визнання спірного садового будинку та земельної ділянки відумерлою спадщиною та передачу її територіальній громаді відповідно до закону. У зв`язку із вищенаведеним звернувся до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник прокуратури Івасівка О.З. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Представник Львівської міської ради подала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про місце, час та дату судового засідання, відзиву на позовну заяву до суду не подавали.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі відповідачів, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ст.ст. 280-282 ЦПК України вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів та ухвалити заочне рішення.

Відповідно до ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Окрім цього, частиною другою статті 223 ЦПК України передбачені виключні випадки, за яких суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема: перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

Враховуючи вищевикладене, підстав для відкладення судового засідання, передбачених ст.223 ЦПК України, суд не вбачає.

Заслухавши представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши у сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно зі ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом встановлено, що згідно даних Реєстру прав власності на нерухоме майно Обласного комунального підприємства Льівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №21373733 від 23.12.2008, 20.12.1993 зареєстровано право власності ОСОБА_6 на садовий будинок АДРЕСА_1 площею 21,9 кв.м., на підставі довідки, виданої кооперативним садівничим товариством «Вікторія» за №8 - 3.

Крім того, на підставі ухвали №387 від 25.11.1999 7-ї сесії 3-го скликання Львівської міської Ради народних депутатів, ОСОБА_6 виданий Державний акт серії ІІ-ЛВ №090579 на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0628 га для ведення садівництва в кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» урочище «Клепарів», який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 15.06.2000 за №2249.

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер ОСОБА_6 , що стверджується повним витягом №3 від 01.03.2024 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №6364 від 04.10.2007, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції у Львівській області, майно якого після його смерті успадкували за законом його дружина - ОСОБА_4 та його син - ОСОБА_5 .

29.12.2009 зареєстровано право спільної часткової власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на садовий будинок АДРЕСА_1 площею 21,9 кв.м., на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом за реєстраційними номерами 4-688 та 4-697, виданих 21.09.2009 Другою Львівською державною нотаріальною конторою. 21.09.2009 Другою Львівською державною нотаріальною конторою також видано свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстраційними номерами 4-691 та 4-700 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0628 га для ведення садівництва в кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» урочище «Клепарів».

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_5 , що стверджується Повним витягом №9 від 01.03.2024 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1 від 17.01.2011, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, який за життя не склав та не зареєстрував жодних заповітів та спадкових договорів, а відтак все належне йому майно після його смерті успадкувала за законом його мати ОСОБА_4 .

Після смерті ОСОБА_5 30.09.2011 зареєстровано право власності ОСОБА_4 на 1/2 частини садового будинку АДРЕСА_1 площею 21,9 кв.м., на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом за реєстраційним №4-605, виданого 15.09.2011 Другою Львівською державною нотаріальною конторою, що стверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №372227551 від 01.04.2024.

В подальшому, починаючи з 30.09.2011 вказаний садовий будинок перебував у власності ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом за реєстраційними номерами 4-688 від 21.09.2009 та 4-605 від 15.09.2011, виданих Другою Львівською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що стверджується Повним витягом №7 від 23.02.2024 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть №1 від 21.01.2019, виданого Львівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, яка за життя не склала та не реєструвала жодних заповітів та спадкових договорів, а також відсутні особи, які належать до черг спадкування, а відтак у померлої немає спадкоємців, ані за законом, ані за заповітом.

Водночас, відповідно до інформаційної довідки за вих. №147/01-16 від 28.02.2024 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л. встановлено, що після смерті ОСОБА_4 ,Ю яка померла 20.01.2019 заведена 03.06.2019 спадкова справа №3/2019. До спадкової справи подані заяви про прийняття спадщини, а саме: від імені ОСОБА_2 - 03.06.2019 №9; від імені ОСОБА_1 - 07.06.2019 №10; від імені громадянина Німеччини ОСОБА_3 27.06.2019 №12. Станом на 28.02.2024 будь-які інші заяви (додаткові документи) по даній справі не надходили. Свідоцтва про право на спадщину по даній справі нотаріусом не видавались.

Крім цього, встановлено, що 16.04.2019 ОСОБА_2 надавала пояснення у Залізничному районному суді м. Львові, про те, що приблизно у 1998 році вона познайомилась із ОСОБА_4 та в період з 1998 по 2019 роки перебувала у близьких дружніх відносинах з нею. Після подання 03.06.2019 заяви №9 про прийняття спадщини ОСОБА_2 не надала жодних доказів родинних та інших відносин із ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для закликання її нотаріусом до спадкування за законом. ОСОБА_2 не належить до жодної з черг спадкоємців за законом визначених ст.ст. 1261-1265 Цивільного кодексу України, тому не може вважатись спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 .

ОСОБА_1 був другом родини ОСОБА_8 , займався похованням ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , що підтверджується поясненнями ОСОБА_2 від 16.04.2019, а протилежне не заперечується й самим ОСОБА_9 . Після подання 07.06.2019 заяви №10 про прийняття спадщини ОСОБА_1 також не надав жодних доказів родинних та інших відносин із ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для закликання його нотаріусом до спадкування за законом.

Крім цього, у провадженні судів перебувала справа №462/5763/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третьої особи приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Майхер Олени Любомирівни, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю з ОСОБА_4 , визнання за ОСОБА_1 права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , усунення від права спадкування.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 29.01.2020, яке залишене без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23.11.2020 та постановою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 08.04.2021, в задоволені позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції у вищевказаній справі зазначив, що покликання ОСОБА_1 на те, що з 2012 року він проживав із ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , однією сім`єю та вів з нею спільне господарство, не знайшли свого підтвердження, так як позивачем не надано будь-які докази, що підтверджують дану обставину, а покази свідків не можуть братися судом до уваги, так як останні підтвердили, що у вказаній квартирі вони особисто не були, а інформація про спільне проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 . Їм відома лише з його слів. Надаючи оцінку вказаним доказам суд зазначив, що такі відомості не підтверджують факту проживання позивача однією сім`єю з спадкодавцем ОСОБА_4 в розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, оскільки не розкривають підстав та умов проживання ОСОБА_1 за адресою спадкодавця чи суть його взаємостосунків з померлою.

Таким чином, ОСОБА_1 не належить до жодної з черг спадкоємців за законом, визначених ст.ст. 1261-1265 Цивільного кодексу України, у т.ч. до четвертої черги, право на спадкування за законом у якій мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а відтак не може вважатись спадкоємцем майна після смерті ОСОБА_4 .

Громадянин Німеччини ОСОБА_3 є рідним племінником чоловіка ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру актів цивільного стану громадян, листами Франківського відділу ДРАЦС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, заявами самого ОСОБА_3 від 27.06.2019 та від 02.07.2019, а також його відповіддю на позов від 05.11.2019.

Встановлено, що племінники спадкодавця не належать до будь-якої черги спадкоємців за законом, але вони спадкують за правом представлення своїх матері, батька (сестри, брата спадкодавця), які за умови, якби вони були живими на час відкриття спадщини були б спадкоємцями другої черги (ч. 3 ст. 1266 Цивільного кодексу України). ОСОБА_3 є племінником лише свого рідного дядька - ОСОБА_6 , який є рідним братом матері ОСОБА_3 . ОСОБА_7 (дівоче прізвище якої ОСОБА_8 ) та чоловіком ОСОБА_4 , а відтак ОСОБА_3 є лише племінником чоловіка спадкодавця. Водночас, як вже зазначалось, ОСОБА_6 будучи рідним дядьком ОСОБА_3 та рідним братом ОСОБА_7 (матері ОСОБА_3 ) за життя не складав і не реєстрував жодних заповітів та спадкових договорів, а відтак все належне йому майно після його смерті успадкували особи першої черги спадкоємців за законом його дружина ОСОБА_4 та син ОСОБА_5 . Так, з копій матеріалів спадкової справи №3/2019 вбачається, що після подання 27.06.2019 заяви №12 про прийняття спадщини ОСОБА_3 також не надав жодних доказів родинних та інших відносин із ОСОБА_4 , а відтак відсутні підстави для закликання його нотаріусом до спадкування за законом.

За правилами ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України).

Згідно із статтею 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до вимог ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Норми статті 1277 ЦК України регламентують, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття зобов`язує орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Така заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини.

З цієї норми права випливає, що у разі наявності вказаних умов, на підставі рішення суду - спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. До звернення з заявою про визнання спадщини відумерлою і набрання законної сили відповідним рішенням суду у територіальної громади існує законний інтерес, заснований на правових нормах, що регулюють правовідносини щодо підстав набуття і припинення права власності після смерті особи, у якої відсутні спадкоємці. Цей інтерес (законні очікування) полягає у прагненні органу місцевого самоврядування набути право власності на відумерлу спадщину. Паралельно з цим інтересом у територіальної громади існує обов`язок звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

З метою захисту цього законного інтересу законодавець передбачив положеннями ч. 5 ст. 1277 та ст. 1283 ЦК України, що спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою. Охорона спадкового майна здійснюється в інтересах територіальної громади з метою його збереження.

Отже, вказаний охоронюваний законом інтерес, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, є об`єктом судового захисту.

Положення про перехід спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади за місцем її відкриття також закріплено у нормі статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі Закон).

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією, цім та іншими законами.

Отже, у спірних правовідносинах органом місцевого самоврядування, через який територіальною громадою безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування, згідно з приписами ст. 2 Закону, є Львівська міська рада.

Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку.

На момент звернення до суду із позовом, встановлений ч. 2 ст. 1277 ЦК України річний строк з часу відкриття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 у вигляді садового будинку АДРЕСА_1 на території Львівської міської ради та земельної ділянки, наданої для ведення садівництва, що розташована у кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» в урочищі Клепарів міста Львова на території Львівської міської ради, які належали померлій на праві власності, сплинув.

З урахуванням вищенаведеного, вказані садовий будинок та земельна ділянка належать до об`єкта відумерлої спадщини, що є підставою для виконання Львівською міською радою обов`язку звернення до суду з відповідною вимогою.

Наведені обставини свідчать про наявність правових підстави для визнання відумерлою спадщини у вигляді садового будинку АДРЕСА_1 на території Львівської міської ради та земельної ділянки, наданої для ведення садівництва, що розташована у кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» в урочищі Клепарів міста Львова на території Львівської міської ради, належних за життя на праві власності ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та передачі їх у власність територіальної громади міста Львова в особі Львівської міської ради.

Аналіз статті 1277 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що для набуття майном статусу відумерлого, по-перше, необхідна відсутність спадкоємців, або ж їх відмова від прийняття спадщини. По-друге, звернення органу місцевого самоврядування до суду з відповідною заявою після спливу одного року з часу відкриття спадщини. І по-третє, статус відумерлого майна повинен бути встановлений відповідним судовим рішення. Лише за наявності хоча б однієї з вказаних умов, відсутності прямих спадкоємців, орган місцевого самоврядування набуває права звертатися до суду та брати участь в спорах щодо спадкування.

Підстави обрання прокурором захисту інтересів держави в порядку позовного провадження.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд на підставі ч. 6 ст. 235 ЦПК України залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.

Згідно із ст.ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.

Згідно із ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою в порядку окремого провадження є те, що під час вирішення цього питання не встановлено існування спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права.

Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, ОСОБА_10 , ОСОБА_1 та ОСОБА_11 заявили про свої права на майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , що свідчить про наявність спору про право власності. Разом з цим, відомостей про видачу свідоцтва про право власності немає.

Щодо обґрунтування порушення «інтересів держави» суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

При встановленні наявності або відсутності порушень або загрози порушень «інтересів держави» необхідно виходити з того, що ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» зазначає про порушення або загрозу порушення «інтересів держави», якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади (1), орган місцевого самоврядування (2) чи інший суб`єкт владних повноважень (3), до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (4).

Аналіз вказаної статті Закону дає підстави дійти до висновку, що «інтереси держави» (як загальне поняття) являють собою комплекс прав та законних інтересів як в цілому держави України (або народу України), так і інтереси окремої територіальної громади певної місцевості (жителі певного населеного пункту або декількох населених пунктів).

Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади є частинами одного цілого «інтересів держави», про які зазначено в ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Інтереси держави Україна та інтереси певної територіальної громади можуть збігатися повністю, частково, або навіть взагалі не пересікатися.

Статтею 140 Конституції України передбачено, що місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України.

У ст. 6 Закону зазначено, що первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста.

Згідно з ст. 10 Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності міст.

Статтею 60 Закону передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно.

Таким чином, Львівська міська рада є органом, що представляє територіальну громаду м. Львова та здійснює від імені територіальної громади м. Львова повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності.

Право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

З метою вирішення проблем із забезпечення населення житлом, а також поліпшення житлових умов використовуються, у тому числі, квартири, що перебувають у житловому фонді територіальної громади.

Ураховуючи наведене, спрямованість прокурора у вказаній справі направлена на захист інтересів держави, оскільки існує загроза позбавлення можливості територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради передати вказаний садовий будинок у власність або користування громадянам, які потребують отримання житла, а також земельної ділянки, для будь-яких потреб територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради.

Звернення прокурора з вказаною заявою до суду спрямовано саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання щодо права власності на вказані садовий будинок та земельну ділянку.

Вказана загроза порушення інтересів держави та інтересів територіальної громади міста Львова свідчить про наявність «порушень інтересів держави» у розумінні ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» та наявність підстав для представництва.

Отже, звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо передання у власність територіальної громади майна, яке становить відумерлу спадщину.

У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи, що набула спірне майно у незаконний спосіб.

Таким чином, гарантії, передбачені ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються.

Отже, у правовідносинах, що виникли, згідно з вимогами ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Львівська міська рада, є органом, що представляє територіальну громаду м. Львова та здійснює від її імені повноваження щодо розпорядження майном комунальної власності.

Щодо обґрунтування неналежного здійснення захисту інтересів держави Львівською міською радою суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Таким чином, ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлює дві альтернативні групи умов, при наявності яких, прокурор наділений правом здійснення представництва в суді законних інтересів держави. Перша група альтернативних умов порушення або загроза порушення інтересів держави. Друга група альтернативних умов - захист цих інтересів (порушених, або щодо порушення яких існує загроза) не здійснює (1) або неналежним чином здійснює (2) орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (3).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

У справі «Рисовський проти України» Європейський Суд з прав людини «...підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси...».

Тобто виходячи з принципу «належного урядування» державні органи зобов`язані діяти вчасно та в належний спосіб, а держава не повинна отримувати вигоду.

Таким чином, у силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.

«Нездійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення 14 інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Вказані правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18.

Львівська міська рада відповідно до вимог ст. 2 Закону є органом, через який територіальною громадою безпосередньо здійснюється місцеве самоврядування.

Таким чином, у правовідносинах що виникли, саме Львівська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати як захист порушених інтересів держави, так і захист порушених інтересів територіальної громади міста Львова.

З метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави окружна прокуратура листами №14.51/04-16-8502 вих-22 від 19.12.2022, №14.51/04-14-2388 вих-24 від 29.03.2024 зверталась до Львівської міської ради із відповідним повідомленням вказаної інформації, у тому числі щодо встановлення факту відсутності спадкоємців у померлих, а у подальшому, і про вирішення питання щодо звернення до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою.

Львівська міська рада як орган, уповноважений здійснювати як захист порушених інтересів держави, так і захист порушених інтересів Львівської міської територіальної громади, повинна була вжити заходи до визнання спадщини відумерлою, зокрема шляхом пред`явлення відповідної позовної заяви.

У відповідь листом №2901-вих-11237 від 30.01.2023, № 2901-вих-51649 від 15.04.2024 Львівська міська рада повідомила окружну прокуратуру про те, що заходи цивільно-правового характеру в інтересах територіальної громади не вживались та попросила звернутися із відповідною заявою до суду саме прокуратуру, що свідчить про те, що відповідні органи місцевого самоврядування не здійснюють у повній мірі свої повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади у цьому випадку.

Отже, вищевказане свідчить про обізнаність органу місцевого самоврядування щодо наявності порушеного права та обов`язку до вжиття відповідних заходів, однак заходи спрямовані на захист порушених інтересів держави та Львівської міської територіальної громади представницьким органом тривалий час (більше п`яти років) не вживаються.

Згідно зі ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

На виконання вимог, визначених ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Франківською окружною прокуратурою міста Львова попередньо, до звернення із цим позовом до суду, повідомлено Львівську міську раду як орган, що уповноважений представляти інтереси відповідної територіальної громади, щодо прийняття рішення про звернення до суду з позовом для здійснення представництва інтересів держави в особі Львівської міської ради, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність територіальної громади, доказом чого є лист від 23.04.2024 №14.51/04-14-3073вих-24, який радою отримано 24.04.2024 (реєстраційний номер отримувача 1.7-16443-29).

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦК України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Статтею 327 ЦК України передбачено, що управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

З огляду на викладене у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на існуючий факт порушення інтересів держави у спірних правовідносинах шляхом звернення до суду з цим позовом.

Згідно статті 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Оскільки після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, з часу відкриття спадщини сплив один рік, то суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання садового будинку АДРЕСА_1 на території Львівської міської ради та земельної ділянки, наданої для ведення садівництва, що розташована у кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» в урочищі Клепарів міста Львова на території Львівської міської ради, площею 0,0628 га відумерлою спадщиною та передання їх у власність Львівської міської територіальної громади в особі Львівської міської ради.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути у рівних частинах з відповідачів на користь Львівської обласної прокуратури сплачений при поданні позову судовий збір у розмірі 2018,66 грн. з кожного з відповідачів

Керуючись ст.ст. 12, 13, 56, 81, 247, 263, 265, 354, Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 324, 338, 1216, 1217, 1218, 1221, 1269, 1270, 1272, 1277, 1283 ЦК України, суд,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги заступника керівника Франківської окружної прокуратури м. Львова Львівської області, , місцезнаходження: м. Львів, вул. Чупринки, 84, в інтересах держави в особі Львівської міської ради, , місцезнаходження: м. Львів, пл. Ринок, 1 до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 про визнання спадщини відумерлою та передачу її у власність громади задовольнити повністю.

Визнати садовий будинок АДРЕСА_1 на території Львівської міської ради, площею 21,9 кв.м., житловою площею 10,7 кв.м., що складається з однієї літньої кімнати та кухні (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25899370, номер запису № 54 в книзі 2 відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати її у власність територіальної громади у м. Львові в особі Львівської міської ради.

Визнати земельну ділянку, наданої для ведення садівництва, що розташована у кооперативному садівничому товаристві «Вікторія» в урочищі Клепарів міста Львова на території Львівської міської ради, площею 0,0628 га, відумерлою спадщиною, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 та передати її у власність територіальної громади у м. Львові в особі Львівської міської ради.

Стягнути у рівних частинах з ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ; ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , проживаючої за адресою: АДРЕСА_4 ; ОСОБА_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 на користь Львівської обласної прокуратури, , по 2018 (дві тисячі вісімнадцять) грн.,66 коп. з кожного з відповідачів.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 25.09.2024 року.

Суддя Р. Б. Єзерський