Справа № 473/2326/24
РІШЕННЯ

іменем України

"25" вересня 2024 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Ротар М.М. за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О. прокурора Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області Сиротюк Д.В., відповідача ОСОБА_1 розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки,

встановив

в травні 2024 року керівник Вознесенської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0507 га, кадастровий номер :14:023:0017, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та надана для ведення особистого селянського господарства. Проте, будучи іноземним громадянином, відповідач упродовж року після набуття права власності на зазначену земельну ділянку сільськогосподарського призначення добровільно не відчужив її, в зв`язку з чим наявні підстави для її конфіскації.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 травня 2024 року відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

В судовому засіданні представник Вознесенської окружної прокуратури Сиротюк Д.В., позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник позивача ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області Масюткін С. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідач ОСОБА_1 в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі.

Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих учасниками справи доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0507 га, кадастровий номер :14:023:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надана для ведення особистого селянського господарства.

Право власності на вказану земельну ділянку відповідач ОСОБА_1 набув у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 18 червня 2019 року приватним нотаріусом Вознесенського міського нотаріального округу Миколаївської області Плющ С.В. зареєстрованого у реєстрі за № 354 (спадкова справа № 4/2013).

Земельна ділянка, площею 0,0507 га для ведення особистого підсобного господарства, набута спадкодавцем у власність у 1993 році за правилами Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року, який втратив чинність у зв`язку з набранням чинності з 01 січня 2002 року нового Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (поняття «для ведення особистого селянського господарства», що застосовується у чинному Земельному кодексі України, та «ведення особистого підсобного господарства», що застосовувалось у Земельному кодексі України від 18 грудня 1990 року, є тотожними).

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власників на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10.04.2024 року (інформаційна довідка № 373653288) право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за відповідачем ОСОБА_1 .

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_1 є громадянином російської федерації (документований паспортом громадянина російської федерації № НОМЕР_1 , виданим 16.12.2004 року першим міським відділом міліції увд міста норильська красноярського, код підрозділу 243-007).

Аналізуючи вимоги сторони позивача, суд виходить з наступного.

Так, визначення земель сільськогосподарського призначення та порядок їх використання наведені у ст. 22 ЗК України.

Зокрема, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель інших категорій, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі під об`єктами виробництва біометану, які є складовими комплексів з виробництва, переробки та зберігання сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу (ч.ч.1,2, 5 ст.22 ЗК України).

Суб`єктами права власності на землю є, зокрема громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності (ст. 80 ЗК України).

Іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності, в разі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини (ч.ч.2,3 ст. 81 ЗК України).

Землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню, що передбачено ч.4 ст.81 ЗК України.

Правові наслідки порушенням обов`язку щодо відчуження земель сільськогосподарського призначення, прийнятими в спадщину іноземцями, протягом установленого законом строку, передбачені ст. 145 ЗК України.

Зокрема, в разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду.

Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику (ч.ч. 2,4 ст. 145 ЗК України, в редакції чинній на час звернення з позовом до суду).

Відповідно до п.п. «д», «е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду; невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки (п. «в» ч.1 ст. 143 ЗК України).

Пунктом 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України визначено, що право власності припиняється у разі конфіскації.

Частиною 1 ст. 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Таким чином, оскільки відповідач протягом року з часу переходу права власності на спірну земельну ділянку не здійснив її відчуження, право власності на неї слід припинити примусово шляхом її конфіскації на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області та продажу на земельних торгах з поверненням відповідачу виручених коштів, із вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем.

Разом з тим, звертаючись з вказаним позовом до суду керівник Вознесенської окружної прокуратури просив конфіскувати спірну земельну ділянку на користь держави в особі ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, проте примусова конфіскація земельної ділянки без компенсації відповідачу її вартості не відповідає приписам ч. 4 ст. 145 ЗК України (в редакції чинній на час звернення з позовом до суду), та буде порушенням права власності, тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України`від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст.1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий і навпаки встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року, справа №513/444/15-ц.

Як зазначалося вище, право держави примусово припиняти право власності на земельну ділянку, яка мала бути відчужена її власником, передбачене у чинному законодавстві України.

Отже, на підставі викладеного, з огляду на те, що відповідач мав достатньо часу для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак у встановлений законом строк земельну ділянку не відчужив, суд не вбачає невідповідність заходу втручання держави у право відповідача на мирне володіння майном, так і порушення принципу пропорційності, які сформовані у сталій практиці ЄСПЛ.

При цьому в судовому засіданні встановлено, що ГУ Держгеокадастру в Миколаївській області, яке організовує та здійснює державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності у частині додержання вимог земельного законодавства щодо використання та охорони земель органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю, не звернулося до суду з відповідним позовом ні за власним розсудом, ні після відповідного прокурорського звернення, що вказує на наявність підстав для звернення прокурора в інтересах держави до суду.

Відповідно до ст..142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Враховуючи викладене, оскільки при подачі позову позивачем був сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн., то суд вважає за можливим стягнути з відповідача 50% судового збору, що становить 1211,20 грн., інші 50% повернути з державного бюджету. Однак, що стосується судового збору, що був сплачений позивачем за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 1211,20 грн., то в даному випадку з відповідача необхідно стягнути всю суму судового збору, так як положення статті 142 ЦПК розповсюджується тільки на судовий збір, що сплачується за подачу позову.

Отже, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню понесені прокурором судові витрати в вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн. (1211 грн. 20 коп. судового збору за подачу позову + 1211 грн. 20 коп. судового збору за подачу заяви про забезпечення позову).

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд

ухвалив

позовні вимоги керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області до ОСОБА_1 про конфіскацію земельної ділянки задовольнити частково.

Припинити право власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на земельну ділянку площею 0,0507 га, кадастровий номер :14:023:0017, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та надана для ведення особистого селянського господарства, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Миколаївській області, місцезнаходження: місто Миколаїв, проспект Миру, будинок 34, ідентифікаційний код 39825404, та продажу на земельних торгах з поверненням ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , виручених коштів, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем.

Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенська Миколаївської області, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , на користь Миколаївської обласної прокуратури, місцезнаходження: місто Миколаїв, вулиця Спаська, будинок 28, ідентифікаційний код 02910048 (р/р НОМЕР_3 , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172), судовий збір у розмірі 2422 гривень 40 коп.

Повернути Миколаївській обласній прокуратурі, місцезнаходження: місто Миколаїв, вулиця Спаська, будинок 28, ідентифікаційний код 02910048 (р/р НОМЕР_3 , банк ДКСУ м. Києва, МФО 820172), - 50% судового збору, що становить 1211,20 грн., сплачене згідно платіжної інструкції №650 від 26 квітня 2024 року.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя М.М. Ротар