КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2684/2024
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Зуєвич Л.Л. в м. Київ 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсним правочину та поділ спільного майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2022 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 13 січня 2022 року автомобіля Skoda Octavia, укладений в ТСЦ МВС № 5152, визнати за ОСОБА_3 право власності в спільному майні подружжя на частки вказаного автомобіля, припинити право власності в спільному майні подружжя на частки автомобіля Skoda Octavia ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 123319,16 грн. за частки від вартості автомобіля на користь ОСОБА_3 , покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивовано тим, що 03 липня 2019 року він уклав з відповідачем шлюб, наразі судом розглядається його позов про розірвання шлюбу. Від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Починаючи з осені 2021 року, шлюбні відносини між сторонами припинились, вони перестали вести спільний побут, домашнє господарство та проживають окремо. Під час шлюбу сторонами було набуто в спільну власність автомобіль Skoda Octavia наступним чином: 08 грудня 2018 року ОСОБА_3 придбав автомобіль за особисті кошти відповідно до договору купівлі-продажу № 6374/18/003519, в жовтні 2019 року відповідач переконала його перереєструвати на неї автомобіль. В приміщенні ТСЦ МВС № 3246 24 жовтня 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, на підставі якого було здійснено перереєстрацію права власності з ОСОБА_3 на ОСОБА_1 . Фактично договір сторонами не укладався, жодні грошові кошти не передавались, а перереєстрація носила формальний характер, метою якого було заспокоїти вагітну дружину та запевнити її в тому, що тепер вона має спільне майно і в будь-якому випадку не залишиться без частки цього майна. Після цього автомобіль не вибув з користування ОСОБА_3 , який продовжував здійснювати обов`язкове страхування цивільної відповідальності водія на автомобіль та користуватися ним та проводити технічне обслуговування.

Незважаючи на формальне укладення договору купівлі-продажу, позивачем автомобіль використовувався не тільки для його особистих та робочих цілей, але й, в тому числі, для потреб сім`ї, в зв`язку з чим позивач вважає автомобіль спільним майном подружжя.

Наприкінці 2021 року відповідач, користуючись тим, що право власності на автомобіль було зареєстроване за нею, забрала автомобіль у власне особисте користування та 13 січня 2022 року перереєструвала його на нового власника за договором купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ МВС № 5152. Незважаючи на те, що відчужений автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності, відповідач не отримувала його згоди на продаж. Під час телефонної розмови ОСОБА_1 повідомила, що автомобіль перереєстровано на її батька, а він не має жодних прав на це майно.

Вважав, що договір купівлі-продажу був спрямований не на реальне настання правових наслідків, а вчинений для виду з метою приховування майна, яке підлягає поділу між подружжям як об`єкт спільної сумісної власності. Відтак, даний договір підлягає визнанню недійсним.

Визначаючи розмір компенсації вартості його частки в праві власності на автомобіль, посилався на інформацію щодо визначення вартості транспортного засобу у відповідності до п. 173.1 ст. 173 Податкового кодексу України із врахуванням Порядку визначення середньоринкової вартості легкових автомобілів, мотоциклів, мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 403 від 10 квітня 2013 року для автомобіля Skoda Octavia 2011 року при нормальному зносі та використанні, розрахованій на офіційному веб-порталі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, згідно якої середня ринкова вартість автомобіля, а також інформацію на сайті auto.ria.com. Виходячи з середньозважених показників, ціна позову становить 123319,16 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року позов частково задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 123319,16 грн. грошової компенсації за вартості автомобіля Skoda Octavia, та 1230,19 грн. судового збору, в решті позову відмовлено.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Посилалася на те, що неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин, а отже, відмовивши у задоволенні вимоги про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції мав відмовити у інших позовних вимогах, адже в даному випадку вартість автомобіля була визначена позивачем саме з урахуванням того, що, на його думку, правочин з продажу був формальним і відповідач продовжує користуватись автомобілем. Натомість суд розпочав розгляд інших позовних вимог як вимоги про поділу майна, чим вийшов за межі позовних вимог.

Зазначала, що придбала у позивача оспорюваний транспортний засіб, але за кошти, що належали їй особисто, зокрема, були взяті 13 березня 2019 року в позику у ОСОБА_5 , що підтверджується борговою розпискою, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 240000 грн. з обов`язковим їх поверненням. В подальшому ОСОБА_1 використала ці грошові кошти з метою придбання транспортного засобу, який згодився їй продати позивач, отримавши від продажу належного автомобіля грошові кошти, обумовлені договором. Відтак, у даному випадку, подружжя, перебуваючи в шлюбі, домовилось між собою про передачу права власності на автомобіль позивача відповідачу в особисту приватну власність, тобто розподіл майна вже відбувся за їх добровільної згоди. В даному випадку позивач отримав вартість автомобіля, погоджену сторонами, в розмірі 200000 грн., а тепер отримає ще вартість половини автомобіля в розмірі 123318,16 грн.

Вказувала, що 13 січня 2022 року автомобіль було перереєстровано на нового власника за договором купівлі-продажу, а рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року шлюб між сторонами розірвано. Відтак, відчуження відбулось в період перебування сторін у шлюбі, доказів того, що кошти від продажу автомобіля були використані не в інтересах сім`ї, позивачем не надано, перебування сторін в шлюбі свідчить про використання коштів в інтересах сім`ї, і доказів на спростування цього позивачем не надано. Аналогічної думки дійшов Верховний Суд в постанові від 08 червня 2022 року в справі № 753/15538/20.

Щодо визначення судом вартості спірного автомобіля, посилалась на постанову Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року ту справі № 27/7029/15-ц та зазначала, що в даному випадку судом не було встановлено відчуження майна, про що вказано в судовому рішенні.

Заперечуючи проти розміру вартості спірного автомобіля, зазначала, що в наданих даних з сайту auto.ria.com відсутня дата розрахунку ринкової вартості, що позбавляє вказані відомості будь-якого доказового значення. Задовольняючи позов, суд неправомірно виходив з вартості майна, зазначеної на офіційному веб-порталі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України станом на день подання позову та веб-порталі оголошень з продажу та придбання автомобілів auto.ria.ua невідомої дати, оскільки така вартість не включала основні якості вказаного автомобіля. У відзиві на позов відповідач заперечувала проти визначеної позивачем ціни та вказувала на відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження ринкової вартості транспортного засобу, яким є висновок суб`єкта оціночної діяльності, та клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи. Згідно зі звітом про експертну оцінку транспортного засобу, вартість спірного майна на час розірвання шлюбу, на час офіційного припинення спільного ведення господарства, тобто станом на 23 лютого 2023 року, становить 103386 грн., що значено менше вартості автомобіля, визначеної позивачем.

Вказувала на неврахування судом суттєвих обставин при поділі майна, оскільки спільна дитина після розірвання шлюбу проживає з відповідачем, яка несе всі витрати на її утримання, що унеможливлює поділ майна в рівних частинах, і мало бути враховане при ухваленні рішення.

Вказувала на порушення норм процесуального права, оскільки позивач звернувся з позовом, який містив одну окрему немайнову вимогу про визнання правочину недійсним, майнову вимогу про визнання права власності на частку в автомобілі та майнову вимогу про стягнення грошової компенсації, відтак, ним мав бути сплачений судовий збір за кожну з цих вимог, натомість, сплачено лише 1233 грн., при цьому в порушення процесуальних вимог, провадження в справі було відкрито, в рішенні не було постановлено сплатити позивачу суму несплаченого судового збору, фактично, попри часткове задоволення позову, всі витрати по сплаті судового збору були покладені на відповідача.

Зазначала, що оскільки звіт про оцінку спірного майна, так само як і докази на підтвердження спільного проживання відповідача з дитиною та несення витрат на її утримання, мають виключне значення для всебічного, повного та об`єктивного з`ясування обставин справи та постановлення законного й обґрунтованого рішення, просила долучити вказані докази. Також, у разі необхідності встановлення мотивів взяття борг грошових коштів, які вона в подальшому витратила на придбання автомобіля, нею буде подано клопотання про допит свідка ОСОБА_5 .

Повідомляла, що в зв`язку з апеляційним розглядом справи нею очікується понесення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 9800 грн.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В порядку ст. 43 ЦПК України від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 надійшли пояснення на апеляційну скаргу, в яких позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, наводячи власні спростування доводів апеляційної скарги щодо посилання відповідача на порушення судом норм матеріального права, а саме вихід за межі позовних вимог, щодо невірності встановлення правовідносин, які виникли між сторонами, щодо посилань відповідача на неповне з`ясування обставин справи та невірне визначення вартості автомобіля, а також щодо тверджень відповідача про неврахування судом суттєвих обставин справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив із того, що перебуваючи в шлюбі. ОСОБА_1 придбала у свого чоловіка ОСОБА_7 транспортний засіб Skoda Octavia, який є об`єктом спільної сумісної власності подружжя оскільки в даній справі сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було. З огляду на те, що наразі спірний автомобіль перебуває у власності іншої особи, яка не є учасником спору, а позивач не ставить питання про його повернення у своє володіння, суд дійшов висновку, що найбільш ефективним способом захисту прав позивача є стягнення грошової компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, відчуженого без згоди одного з них.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 03 липня 2019 року (а. с. 9).

24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подала заяву № 248681181 до ТСЦ3246, в якій просила провести операцію «315 - Перереєстрація ТЗ на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ» і надати платні послуги згідно постанови Кабінету Міністрів України від 04 червня 2007 року № 795 та наказу МВС України від 10 лютого 2012 року № 103. Згідно заяви, транспортним засобом є Skoda Octavia, додатком до заяви зазначено договір купівлі-продажу, укладений в ТСЦ № 3246/2019/1735830 від 24 жовтня 2019 року (а. с. 13). В реєстраційній картці транспортного засобу зазначено попереднього власника ОСОБА_3 , який був власником автомобіля на підставі договору від 08 грудня 2018 року (а. с. 13 зворот).

Згідно заяви ОСОБА_3 , станом на 24 жовтня 2019 року ним здійснюється перше відчуження транспортного засобу в 2019 році, від оцінки, яку здійснюють суб`єкти оціночної діяльності, та включені до Державного реєстру оцінювання Фонду державного майна України, відмовляється, просив здійснити перереєстрацію транспортного засобу з укладанням ДКП в ТСЦ № 3246 РСЦ МВС в Київській області, відобразивши вартість 200000 грн. (а. с. 14).

Згідно договору купівлі-продажу № 3246/2019/1735830 транспортного засобу від 24 жовтня 2019 року ОСОБА_3 (продавець) зобов`язується передати у власність ОСОБА_1 (покупець) транспортний засіб Skoda Octavia д.н.з. НОМЕР_1 ; право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору; за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 200000 грн.; договір завірено печаткою сервісного центру РСЦ МВС в Київській області та підписом адміністратора сервісного центру (а. с. 71 - 72).

В подальшому ОСОБА_3 щодо автомобіля Skoda Octavia з новими номерними знаками НОМЕР_2 укладався договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29 грудня 2019 року (а. с. 17), оплачувалось технічне обслуговування автомобіля в січні, лютому, липні, серпні 2020 року, в березні, квітні, листопаді 2021 року (а. с. 19 - 32).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 29 вересня 2022 року, датою останньої реєстрації транспортного засобу Skoda Octavia, VIN код НОМЕР_3 , є 13 січня 2022 року, а саме перереєстрація на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ (а. с. 38).

До позову додано роздруківку з сайту auto.ria.ua від 15 жовтня 2022 року, а саме калькулятор розрахунку вартості автомобіля Skoda Octavia 2011 року випуску, в розмірі 6350 доларів США (а. с. 41), а також роздруківку з сайту Міністерства економіки України www.me.gov.ua з онлайн-розрахунком вартості автомобіля Skoda Octavia 2011 року випуску з пробігом 200000 км., станом на 15 жовтня 2022 року, в розмірі 261120,64 грн. (а. с. 42).

Відповідачем ОСОБА_1 надано копію розписки від 13 березня 2019 року, підписаної ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , згідно якої ОСОБА_5 надала в борг 240000 грн. ОСОБА_9 з обов`язковим поверненням (а. с. 69).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

З відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 20 лютого 2023 року в справі № 760/9006/22, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано. Встановлено, що позов подано в липні 2022 року, сторони тривалий час не проживають разом, від шлюбу мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає з відповідачем.

Крім того, до апеляційної скарги відповідачем надано нові докази, а саме копію звіту про експертну оцінку КТЗ Skoda Octavia д.н.з. НОМЕР_4 , складеного 29 листопада 2023 року на замовлення ОСОБА_1 , копію розпорядження Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 14 вересня 2021 року № 583 про затвердження висновку Служби у справах дітей та сім`ї про підтвердження місця проживання дитини ОСОБА_4 , 2020 року народження, для її тимчасового виїзду за межі України, а також копію висновку Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 02 вересня 2021 року (а. с. 104 - 124).

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

В постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 336/1461/19 (провадження № 61-17391св20), від 07 липня 2021 року у справі № 509/4286/16-ц (провадження № 61-2393св21), від 14 липня 2021 року у справі № 405/2098/18 (провадження № 61-106св21) зроблено правовий висновок про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність.

Відповідачем не надано доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з об`єктивних причин, що не залежали від неї, під час розгляду справи судом першої інстанції, та не надано клопотання про поновлення строку для прийняття нових доказів.

За наведених обставин та згідно вимог ст. 367 ЦПК України апеляційний суд не вбачає підстав для прийняття нових доказів та надання їм оцінки.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьої, п`ятою, шостою ст. 203 ЦК України.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однією зі сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач просить суд визнати недійсним правочин, а саме договір купівлі-продажу від 13.01.2022 автомобіля Skoda Octavia, номер кузова: НОМЕР_3 , укладений в ТСЦ МВС № 5152, однак матеріали справи не містять примірника такого договору, а тому суд позбавлений можливості надати йому правову оцінку.

На підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про неможливість встановити зміст оскаржуваного договору, а відтак й дійти висновку про обґрунтованість пред`явлених позовних вимог.

Апеляційний суд також враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21), в якій Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсними спірних правочинів у зв`язку з непритягненням до участі у справі у якості співвідповідачів набувачів спірного майна, а також з підстав того, що в разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості в майні, яке було відчужено без її згоди, і подає позов про стягнення компенсації в розмірі своєї частки у вартості відчуженого спільного майна, то пред`явлення одночасно позову про визнання договору недійсним не є ефективним способом захисту її прав, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює у результаті її порушене право.

Апеляційний суд відхиляє необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що відмовивши у задоволенні вимоги про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції мав відмовити у інших позовних вимогах, з огляду на те, що вимога про поділ майна подружжя та стягнення компенсації вартості частки в спільному майні не є похідною від вимоги про визнання правочину недійсним.

Також апеляційний суд не може погодитись з доводами ОСОБА_10 у апеляційній скарзі, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, позаяк у позові ОСОБА_3 просив стягнути на його користь 1/2 частини вартості автомобіля.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18), та підтримується Верховним Судом в подальшому, зокрема в постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 509/2831/19 (провадження № 61-6321св23), що свідчить про сталість відповідної правової позиції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) вказано, що інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено, що перебуваючи у шлюбі, 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 придбала у свого чоловіка ОСОБА_3 транспортний засіб: марка - Skoda, модель - Octavia, 2011 року випуску, колір - сірий, номер кузова (шасі, рама) - НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію - НОМЕР_5 , номерний знак - НОМЕР_1 , зареєстрований за продавцем - 08.12.2018, підрозділом МВС ТСЦ 7341, і аналіз матеріалів справи свідчить, що автомобіль Skoda Octavia, 2011 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , оскільки у дані справі сторонами у справі презумпцію спільності такого майна подружжя спростовано не було.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на те, що ОСОБА_1 придбано транспортний засіб в період перебування у шлюбі та за спільні кошти.

Судом першої інстанції обґрунтовано відхилено твердження відповідача про те, що вказаний автомобіль був придбаний нею на підставі отриманих в позику грошових коштів, до реєстрації шлюбу з позивачем, оскільки належних та допустимих доказів цих обставин, у тому числі щодо цільового використання отриманих коштів, відповідачем суду не надано.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 придбала у позивача оспорюваний транспортний засіб, але за кошти, що належали їй особисто, а саме взяті в позику у ОСОБА_5 , що, за доводами відповідача, підтверджується борговою розпискою від 13 березня 2019 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 отримала від ОСОБА_5 в борг грошові кошти в розмірі 240000 грн. з обов`язковим їх поверненням.

Апеляційний суд враховує, що надана відповідачем в якості доказу розписка від 13 березня 2019 року складена не боржником, а особою, якою нібито передано грошові кошти в борг, не містить умов повернення боргу, в тому числі дати повернення або за вимогою позичальника.

Апеляційний суд звертає увагу, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено 03 липня 2019 року, тобто через чотири місяці після укладення вказаної розписки, а договір купівлі-продажу автомобіля зареєстровано в ТСЦ МВС України 24 жовтня 2019 року більше ніж через сім місяців після укладення цієї розписки, що ставить мету отримання грошових коштів за нею в борг для придбання оспорюваного автомобіля під обґрунтований сумнів.

За таких обставин, оскільки відповідачем не було надано інших доказів придбання нею автомобіля Skoda Octavia, 2011 року випуску, за власні кошти, апеляційний суд погоджується з правомірними висновками суду першої інстанції, що презумпцію спільності такого майна подружжя відповідачем в даній справі спростовано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Судом встановлено, що транспортний засіб було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, він був об`єктом спільної сумісної власності, а тому кожна зі сторін мала рівні права на нього, однак відповідач без згоди позивача відчужила цей автомобіль.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, оскільки ОСОБА_10 не довела належними доказами, що отримала згоду на відчуження автомобіля у ОСОБА_3 , і що розпорядившись спільним майном подружжя на власний розсуд, використала отримані від продажу автомобіля кошти в інтересах сім`ї.

Апеляційний суд враховує правові висновки Верховного Суду в постановах від 30 січня 2019 року в справі № 158/2229/16-ц, від 10 червня 2022 року в справі № 544/856/20, від 01 березня 2023 року в справі № 359/10855/19, від 20 грудня 2023 року в справі № 127/21002/21 про те, що факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї, повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя.

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє неспроможні доводи апеляційної скарги, що перебування в шлюбі під час продажу автомобіля свідчить про те, що грошові кошти використані в інтересах сім`ї, і доказів на спростування цього позивачем не надано.

Посилання відповідача на правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 753/1553/20, апеляційний суд відхиляє як нерелевантні, оскільки в цій справі судами не встановлено, що спірне майно відчужувалося поза волею іншого з подружжя.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі, що укладенням договору купівлі-продажу від 24 жовтня 2019 року сторони здійснили добровільний розподіл майна подружжя, і у іншому випадку зникає будь-який правовий зміст та логіка чинного договору, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані, з огляду на те, що договір про поділ майна подружжя (ст. 69 СК України, ст. 370 ЦК України) та договір купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України) мають різну правову природу та різний спосіб правового регулювання.

Судом першої інстанції правильно застосовано правові висновки Верховного Суду в постанові від 04 жовтня 2023 року у справі № 446/1/22 (провадження № 61-12893св22), згідно яких, суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Отже, встановивши, що основною метою, яку прагнув досягнути позивач при зверненні з позовом, є стягнення з відповідача грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на спірне майно (автомобіль), та враховуючи встановлені обставини у даній конкретній справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що позовна вимога про визнання права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля та припинення права власності в спільному майні подружжя на частку автомобіля не є ефективним способом захисту порушеного права позивача, в т.ч. з огляду на те, що наразі спірний автомобіль перебуває у власності іншої особи, не учасника спору, а позивач питання про його повернення у своє володіння не ставить, і належним способом захисту порушених прав позивача в даному випадку є саме стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22 вересня 2022 року в справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) сформовано правовий висновок, згідно якого у разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, слід визначити ринкову вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним із подружжя проти волі іншого (аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц, провадження № 61-9018сво18). Таким чином, з метою захисту порушеного права власності одного з подружжя при відчуженні іншим з подружжя спільного майна без отримання відповідної згоди, визначаючи розмір грошової компенсації частини вартості спірного майна, стягненню у вигляді компенсації підлягає дійсна (ринкова) вартість відчуженого майна або ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такі ж правові висновки підтримувалися Верховним Судом в подальшому, зокрема, в постанові від 30 березня 2023 року у справі № 481/635/20 (провадження № 61-949св22)) та були належним чином враховані судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що судом не було встановлено відчуження майна, апеляційний суд відхиляє як такі, що не ґрунтуються на змісті судового рішення, та оскільки судом першої інстанції було лише встановлено, що матеріали справи не містять самого договору купівлі-продажу автомобіля від 13 січня 2022 року, при цьому жодною зі сторін обставин укладення такого договору не заперечувалось.

Апеляційний суд не погоджується з помилковими доводами апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні докази дійсної вартості автомобіля, а суд першої інстанції, задовольняючи позов, неправомірно виходив з вартості майна, зазначеної на офіційному веб-порталі Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України станом на момент подання позову та веб-порталі оголошень з продажу та придбання автомобілів https://auto.ria.ua, оскільки така вартість не включала основні якості вказаного автомобіля.

Апеляційний суд, оцінюючи ці доводи, звертає увагу на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 08 червня 2022 року в справі № 753/15538/20, від 09 серпня 2023 року в справі № 175/1025/20, від 20 грудня 2023 року в справі № 127/21002/21, в яких Верховний Суд дійшов висновку про допустимість визначення вартості спільного майна подружжя, відчуженого проти волі іншого з подружжя, при вирішенні питання стягнення компенсації за належну іншому подружжю частку, виходячи з аналізу ринку аналогічного майна на час розгляду справи, в тому числі з інформації з сайту auto.ria.

З урахуванням вказаних правових висновків судом першої інстанції досліджено надані позивачем докази та встановлено, що позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надав роздруківку відомостей щодо розрахунку вартості автомобіля з офіційного веб-порталу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, згідно якої середньоринкова вартість легкового автомобіля Skoda Octavia, 2011 року випуску, пробіг - 200 000 км, становить 261 120,64 грн., а відповідно до інформації щодо визначення ринкової вартості для відповідного автомобіля при нормальному зносі та використанні наведеної на всеукраїнському веб-порталі оголошень з продажу та придбання автомобілів https://auto.ria.com середня ринкова вартість автомобіля складає еквівалент 6 350 доларів США, що за офіційним курсом купівлі-продажу національної валюти до долара США, встановленому НБУ на дату визначення ціни позову становить 232 156,00 грн., і за середньозваженим показником ціна позову становить: (261 120,64 грн. + 232 156,00 грн.) / 2 = 246 638,32 грн. / 2 = 123 319,16 грн.

Оскільки в свою чергу, відповідач на спростування такого розміру ринкової вартості автомобіля, доказів суду не надала, із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи не зверталась, заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу суду не надала, беручи до уваги, що транспортний засіб було придбано в період перебування подружжя у шлюбі, він був об`єктом спільної сумісної власності, а тому кожна зі сторін мала рівні права на нього, відповідач без згоди позивача відчужила цей автомобіль, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 1/2 частки вартості транспортного засобу у сумі 123 319,16 грн. підлягає задоволенню.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги, що згідно зі звітом про експертну грошову оцінку транспортного засобу, вартість спірного автомобіля на момент розірвання шлюбу, на час офіційного припинення спільного ведення господарства, тобто станом на 23 лютого 2023 року, становить 203386 грн., з огляду на те, що такі доводи ґрунтуються на нових доказах, наданих відповідачем, які не були прийняті апеляційним судом відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України.

Апеляційний суд не може погодитися з безпідставними доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано суттєвих обставин справи при поділі майні подружжя, а саме, що спільна дитина сторін після розірвання шлюбу проживає з відповідачем, яка несе витрати на утримання дитини, з огляду на невідповідність таких доводів вимогам закону.

Дійсно, відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Разом із тим, оскільки при вирішенні спору судом першої інстанції відповідач на такі обставини не посилалася і судом їх не встановлено, наведені нею доводи не можуть бути враховані апеляційним судом і бути підставою для відмови в позові або зміни законного та обґрунтованого судового рішення.

Апеляційний суд враховує доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який містив дві вимоги немайнового характеру та одну вимогу майнового характеру про стягнення грошової компенсації, відтак, за подання до суду позову ним мав бути сплачений судовий збір в розмірі 1073,60 грн. + 1073,60 грн. + 1233,19 грн., натомість, сплачено лише 1233,19 грн., однак в порушення процесуальних вимог провадження в справі було відкрито, а в рішенні по суті спору не було постановлено сплатити суму несплаченого судового збору, попри часткове задоволення позовних вимог, всі витрати по сплаті судового збору були покладені на відповідача.

Разом із тим, з рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2020 року вбачається, що з відповідача на користь позивача стягнуто 1233,19 грн., що відповідає саме задоволеним позовним вимогам ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації. Оскільки будь-які інші судові витрати оспорюваним рішенням на відповідача покладені не були, апеляційний суд відхиляє як такі, що не порушують прав відповідача, доводи апеляційної скарги про несплату ОСОБА_3 судового збору за немайнові вимоги свого позову.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2024 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.