ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7861/24 Справа № 235/2164/24 Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М.,Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Шахтоуправління «Покровське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2024 року, яке ухвалено суддею Назаренко Г.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 30 травня 2024 року,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» (надалі ПрАТ «ШУ «Покровське») про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 19.08.2015 по 08.02.2023, працюючи прохідником підземним.

02 липня 2022 року з ним стався нещасний випадок на виробництві, внаслідок якого він отримав травму відкритий косо-уламковий перелом обох кісток нижньої третини лівої гомілки зі зміщенням, забита рана нижньої третини лівої гомілки. Травма сталась внаслідок забиття металом.

28 жовтня 2022 року на підприємстві відповідача було складено та затверджено Акт за формою Н-1 про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом.

10.04.2023 Білоцерківською міжрайонною МСЕК йому було встановлено 70% втрати працездатності. Згідно з медичними документами протипоказана праця з фізичним навантаженням, підземні умови роботи, рекомендовано спостереження неврологом, травматологом та хірургом. Тобто, наразі йому потрібно докладати додаткових зусиль для постійного проведення реабілітації та лікування невиліковних хвороб для підтримання стану свого здоров`я та для запобігання погіршення його стану.

Вважає себе непрацездатним та неповноцінним членом суспільства й думки про це його пригнічують. Внаслідок ушкодження здоров`я йому заподіяна моральна шкода, адже перебуваючи на лікуванні, він не міг та не зможе вести повноцінний спосіб життя, протягом тривалого часу відчуває фізичні страждання, обумовлені важкістю хвороби, психологічний дискомфорт і значне порушення душевного спокою.

Зазначає, що був здоровою, працездатною людиною, а тепер втратив 70% працездатності у зв`язку з трудовим каліцтвом. Після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, що тягнуть за собою зниження життєвої активності, систематичне нездужання і послаблення організму, переживання з приводу погіршення відносин з оточуючими. Спостерігається критичне відношення до себе як до неповноцінного в трудовому відношенні громадянина, адже він більше ніколи не повернеться до роботи, так як його хвороба невиліковна. Все своє життя він присвятив гірництву, тепер відчуває себе нікчемним громадянином та незахищеною калікою. Окрім втрати професії він не може здійснювати побутові роботи, наприклад, відремонтувати побутові предмети, пересуватися, нахилятися, ходити на тривалі відстані, адже є протипоказання, він вимушений звертатися за допомогою сторонніх осіб, що доставляє додаткових незручностей та витрат.

Відшкодування йому моральної шкоди відповідач не здійснював та не пропонував. Відповідач використав його трудовий потенціал та викинув його як відпрацьований матеріал, не захистив його соціально, не забезпечив аналогічною працею у колективі, а повинен був створити умови безпечної праці.

Нормативні акти з охорони праці він сам не порушував. При цьому мала місце протиправність дій відповідача, пов`язаних з порушенням Закону України «Про охорону праці», Правил безпеки у вугільних шахтах, що стало причиною втрати його здоров`я. Відповідач не забезпечив робочі місця допоміжним устаткуванням, яке б зменшувало виробничі фактори до допустимої величини.

Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 1 000 000,00 грн, яку просить суд стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2024 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ШУ «Покровське» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, 120 000,00 гривень без утримання з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «ШУ «Покровське» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 200,00 гривень.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ШУ «Покровське» ставить питання про зміну рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, зменшивши суму стягнення моральної шкоди до 50 000,00 грн. із утриманням податків та загальнообов`язкових платежів, згідно вимог податкового законодавства.

Зазначає, що у позовній заяві позивач просив лише стягнути з відповідача суму відшкодування моральної шкоди, що спричинена хронічними професійними захворюваннями. За вирішенням питання оподаткування сум даного доходу позивач до суду не звертався, тому спір між сторонами відсутній.

Судом першої інстанції не застосовано норму матеріального права, що підлягає застосуванню, а саме п. «а» п.п. 164.2.14 п. 1642 ст. 164 ПК України в редакції Закону України від 16 січня 2020 року № 466 IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків». Судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що втрату працездатності позивачеві встановлено 10.04.2023, тобто після набуття чинності 23 травня 2020 року Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних не узгодженостей у податковому законодавстві».

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідач посилається на індивідуальну податкову консультацію від 03.09.2021 Державної податкової служби України, яка роз`яснила, що у випадку, коли за судовим рішенням сума відшкодування моральної шкоди, спричиненої життю та здоров`ю, більша аніж 4х кратний розмір мінімальної заробітної плати, то це є доходом, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором.

Податки та збори із суми, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню та виплаті при добровільному виконанні відповідного судового рішення.

Посилається на практику судів апеляційної інстанції, та вказує, що при 70% втрати професійної працездатності розмір відшкодування моральної шкоди позивачеві у даній справі значно завищений, не відповідає критеріям розумності та справедливості.

Питання відносно доцільності стягнення податків повинно врегульовуватись не рішенням суду, яким визначається розмір моральної шкоди, а визначатись діючим на час виконання рішення суду законодавством.

Суд першої інстанції не зважив на вказані вище норми матеріального та процесуального права і не застосував їх, як і судову практику судів вищої ланки в аналогічних спорах, невмотивовано відхилився від усталеної практики, що привело до ухвалення неправильного судового рішення.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач працював у ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» з 19.08.2015 по 08.02.2023, звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку з невідповідністю займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я (а.с.6зв. - 13).

02 липня 2022 року о 05 годині 40 хвилин, під час виконання обов`язків прохідника, з ОСОБА_1 стався нещасний випадок, внаслідок якого він отримав відкритий багатоуламковий перелом обох кісток гомілки в н/3 зі зміщенням уламків; забійну рану в н/3 лівої гомілки з дефектом шкіри та некрозом м/тканин. Обставини, за яких стався нещасний випадок з позивачем, підтверджуються Актом розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався (сталося/сталася) 02 липня 2022 року о 05 годині 40 хвилин на (в) ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» від 28 жовтня 2022 року, затвердженим Генеральним директором ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» В. Яковенком 28.10.2022.

У п.5 Акту зазначено, що причинами, за якими настав нещасний випадок, є: основні - порушення вимог безпеки під час експлуатації мобільних засобів праці та технологічних транспортних засобів, супутні невиконання посадових обов`язків, відсутність належного контролю з боку ІТП.

Згідно з п.8 Акту особами, які допустили порушення вимог законодавства з охорони та гігієни праці, визнані гірничий майстер дільниці ГКР-2 ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» ОСОБА_2 , - відсутність належного контролю за безпечним виконанням робіт під час завантаження гірничошахтного обладнання і матеріалів з колісних площадок на гідравлічні підйомники шахтного підвісного локомотива; прохідник дільниці ГКР-2 ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» ОСОБА_1 - порушення вимог безпеки під час виконання процесу навантаження на гідравлічні підйомники шахтного підвісного локомотива (а.с.16зв. 22).

Згідно з довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії АБ № 0018185, виданою Білоцерківською міжрайонною МСЕК 10.04.2023, позивачу встановлено 70% втрати професійної працездатності за виробничою травмою від 02.07.2022 з 06.04.2023 по 01.03.2024, встановлена друга група інвалідності за трудовим каліцтвом з 06.04.2023 по 01.05.2024, визначена потреба у лікуванні травматологічного профілю, санаторно-курортному лікуванні, зазначено про можливість працювати у створених умовах (а.с.14зв. 16).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду внаслідок отриманого трудового каліцтва.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Суд першої інстанції, встановивши отримання позивачем травми через незабезпечнення безпечних умов праці позивача на ПрАТ «ШУ «Покровське», керуючись вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, дійшов вірного висновку щодо завдання позивачу моральної шкоди, у зв`язку з отриманим ним трудовим каліцтвом, та обов`язку відповідача ПрАТ «ШУ «Покровське» відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, оскільки саме останній є особою, винною в ушкодженні здоров`я позивача на виробництві, яке потягло за собою втрату ним професійної працездатності.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 120 000,00 грн., суд виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України в «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи, що відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому ст. 237-1 КЗпП України, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок трудового каліцтва, пов`язаного з виробництвом, та моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням безпосередніх трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травму отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язаних з виробництвом, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, нещасний випадок з позивачем стався під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Як вбачається з Акту розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався 02 липня 2022 року о 05 годині 40 хвилин, причинами виникнення були: порушення вимог безпеки під час експлуатації мобільних засобів праці та технологічних транспортних засобів: порушення вимог безпеки під час виконання процесу завантаження на гідравлічні підйомники шахтного підвісного локомотива DLZ130F№38 конструктивних елементів металокріплення КШПУ 20,3 укладених на транпортну колісну площадку в районі пункту навантаження на обгінній виробці приствольного двору ППС 3 02.07.2022 у IV зміну; виконання завантажувальних робіт одним робітником за необхідності виконання даного виду робіт ланкою робітників не менше 2-х осіб під керівництвом гірничого майстра; знаходження працівника (потерпілий) під час маніпуляції з вантажем в безпосередній близькості від нього, в небезпечній зоні; невірний спосіб строповки вантажу, що призвело до нерівномірного розподілу навантаження на ланцюгові підвіски доставочного пристосування дизелевозу та неконтрольованого руху вантажу під час його підйомки з колісної площадки на гідравлічні підйомники дизелевозу. Порушення: п. 1 Гл. 5, розділу IV НПАО 10.0-1.01-10 22.03.2010 року «Про затвердження Правил безпеки у вугільних шахтах», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.2010 р. під №398/17693) п.2.11 «Колективного договору підприємства на 2020 2022 р.р.» п. 1.11 «Інструкції з охорони праці, безпечного виконання робіт та поведінці в шахті прохідника», затв. Генеральним директором ПрАТ «ШУ «Покровське» ОСОБА_3 від 02.12.2020 № 4463ТБ. Невиконання посадових обов`язків: відсутність належного контролю з боку ІТП дільниці ГКР-2 за безпечним виконанням робіт під час завантаження гірничошахтового обладнання і матеріалів з колісних площадок на гідравлічні підйомники шахтного підвісного локомотива DLZ130F№38 01.07.2022 у IV зміну на обгінній виробці приствольного двору ППС-3, порушення: п.16 гл.5 роз. IV НПАО 10.0-1.01-10 «Правил безпеки у вугільних шахтах» (наказ №62 від 22.03.2010 року «Про затвердження Правил безпеки у вугільних шахтах», зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.06.2010р. під №398/17693), п. 2.11 «Колективного договору підприємства на 2020 2022 р.р.; «Посадової інструкції гірничого майстра дільниці з проведення гірничих виробок».

Відповідно до п.п.2 п.8 Акту розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку, гострого професійного захворювання (отруєння), аварії, що стався 02 липня 2022 року о 05 годині 40 хвилин ОСОБА_1 порушив вимоги безпеки під час виконання процесу завантаження на гідравлічні підйомники шахтного підвісного локомотива DLZ130F№38 конструктивних елементів металокріплення КШПУ 20.3, укладених на транспортну колісну площадку в районі пункту навантаження на обгінній виробці приствольного двору ППС-3 02.07.2022 у IV зміну; виконання завантажувальних робіт одним робітником за необхідності виконання даного виду робіт ланкою робітників не менше 2-х осіб під керівництвом гірничого майстра; знаходження під час маніпуляції з вантажем в безпосередній близькості від нього, в небезпечній зоні, невірний спосіб строповки вантажу, що призвело до нерівномірного розподілу навантаження на ланцюгові підвіски доставочного пристосування дизелевозу та неконтрольованого руху вантажу під час його підйому з колісної площадки на гідравлічні підйомники дизелевозу.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з виробничою травмою, правильно визнав, що останньому була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з отриманою травмою. Лікарями виявлений відсутній стабілізаційний процес у його здоров`ї, що підтверджується чисельними виписними епікризами, що містяться в матеріалах справи, в яких зафіксований стійкий дистабілізаційний стан його здоров`я, внаслідок чого переносить моральні страждання.

В даному випадку, позивачем належними та допустимими доказами доведено, як факт ушкодження його здоров`я на виробництві при виконанні трудових обов`язків, так і завдання йому у зв`язку з цим моральної шкоди.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що трудове каліцтво позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло, як з вини самого позивача, так і з вини відповідача, яка полягає у не забезпеченні безпечних умов праці, відповідно до нормативно-правових актів.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода під час його роботи на підприємстві відповідача, внаслідок каліц тва пов`язаного з виробництвом, яке потягло за собою втрату працездатності та необхідності подальшого лікування у медичних закладах. При цьому суд зауважив, що безпосередні дії самого позивача призвели до підстав виникнення з ним нещасного випадку на виробництві.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 13 Постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок відповідача.

Так, в судовому засіданні встановлено, що у зв`язку з отриманням трудового каліцтва позивачу було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 70% та другу групу інвалідності з 06 квітня 2023 року з переоглядом 06 квітня 2024 року, чим безсумнівно ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок трудового каліцтва у позивача змінились умови життя, він змушений проходити тривале лікування, відчуваючи фізичний біль та дискомфорт, а також свою обмеженість через неможливість продовжувати колишній активний спосіб життя.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, колегією суддів встановлено, що позивач зазнав фізичного болю, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд врахував, що життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

Виходячи з цих обставин, при визначенні розміру моральної шкоди, судом першої інстанції враховано характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отримання трудового каліцтва,ступінь втрати ним працездатності, вину підприємства відповідача у не забезпеченні безпечних умов праці, яка лежить на відповідачеві, а також провину самого позивача, що призвело до нещасного випадку із ним на виробництві.

Також, суд узяв до уваги той факт, що позивачу, через трудове каліцтво 02.07.2022 року, було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 70% та третю групу інвалідності із переоглядом 06 квітня 2024 року. При цьому, суд врахував ту обставину, що безпосередні дії самого позивача призвели до нещасного випадку на виробництві, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції,що розумним, виваженим і справедливим у його ситуації буде визначення розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 120 000,00 грн.

У зв`язку з чим колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПрАТ «ШУ «Покровське» про необґрунтованість стягнутої з відповідача розміру моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що моральна шкода мала бути стягнута на користь позивача з урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, є безпідставними з огляду на наступне.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Колегія суддів зауважує, що застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) викладено висновок про застосування нової редакції підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку.

Як вбачається з матеріалів справи, в данному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоровю, отже, вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння шкоди його життю та здоровю та на суд покладено обов`язок із зазначення, при стягненні вказаних сум того, що вказані суми не підлягають оподаткуванню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума моральної шкоди, підлягає стягненню без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Не приймаються колегією суддів й доводи апеляційної скарги відповідача про надання Державною податковою службою України, індивідуальної податкової консультації від 03 вересня 2021 року якою роз`яснено, що у випадку, коли за рішенням суду сума відшкодування моральної шкоди, спричиненої життю та здоров?ю, більша, аніж 4-х кратний мінімальний розмірі заробітної плати, то це є доходом, який підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб та військовим збором, оскільки суду не надано вказану консультацію.

За таких обставин, правові підстави для зміни формування висновку суду першої інстанції щодо питання застосування положень підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ю, відсутні.

Так, порядок надання індивідуальних податкових консультацій регламентовано розділом 3 Податкового кодексу України від 02 грудня 2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.

Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування.

Разом із тим, податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

Крім того, слід зазначити, що індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і не є обов?язковою для суду, та в самому тексті податкової консультації зазначено, що, з метою уникнення неоднозначного тлумачення норм податкового законодавства у частині оподаткування доходів фізичних осіб, необхідне детальне вивчення документів (матеріалав), які стосуються порушеного питання.

За таких обставин, правові підстави для зміни формування висновку суду першої інстанції щодо питання застосування положень підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`ю, відсутні.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на судову практику районних та апеляційних судів в аналогічних справах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське»- залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2024 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 25 вересня 2024 року.

Головуючий:

Судді: