Справа № 466/8189/24
Провадження № 4-с/466/29/24
У Х В А Л А

23 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Зими І.Є.

секретаря с/з Васинчик М.О.

представника скаржника ОСОБА_1

представника приватного

виконавця Кусого А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича,-

в с т а н о в и в:

06.08.2024р. ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною скаргою, в якій просить визнати незаконними дії приватного виконавчого Білецького І.М. щодо винесення в межах виконавчого провадження № 74727558 постанови про залучення осіб для знесення самочинного будівництва від 01.08.2024р. та постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ від 01.08.2024р.

В обґрунтування поданої скарги покликається на те, що на виконанні приватного виконавця Білецького І.М. перебуває виконавче провадження № 74727558 з виконання виконавчого листа № 449/9948/21 від 22.04.2024 року, виданого Шевченківським районний судом м. Львова на виконання постанови Львівського апеляційного суду від 20.02.2024 року у цій справі.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.23р. у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самочинно збудований об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.24р. вказане рішення скасоване та ухвалено нове, яким зобов`язано ОСОБА_2 знести самочинно збудований об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказану постанову Львівського апеляційного суду від 20.02.2024р. ОСОБА_2 оскаржено в касаційній інстанції та Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2024р. відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи № 466/9948/21.

При цьому, приватним виконавцем Білецьким І.М. в межах виконавчого провадження № 74727558, винесено оскаржувані постанови від 01.08.2024р., якими залучено третіх осіб та органи поліції для знесення будівництва. На думку скаржника, виконавець помилково зробив висновок, що таке може бути виконано без участі боржника ОСОБА_2 . Адже у самому тексті рішення суду та тексті виконавчого листа зазначено протилежне. Зокрема про зобов`язання саме ОСОБА_2 знести самочинно збудований об`єкт. Тобто, саме боржника особисто зобов`язано виконати вказане рішення суду.

Також скаржник зазначає, що при примусовому виконанні рішень, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії, державний виконавець може здійснювати дії, які визначені статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження», та не має права вчиняти інших заходів примусового виконання рішень, оскільки законом таких прав йому не передбачено. Зокрема, виконавець повинен перевіряти виконання рішення боржником, у конкретних випадках виносити постанову про накладення штрафу, повідомляти орган досудового розслідування про правопорушення та завершити виконавче провадження.

Ще однією підставою, на думку скаржника , про неможливість виконання рішення суду без його участі є те, що вхід третіми особами до об`єкту самочинного будівництва, яка знаходиться у приватній власності ОСОБА_2 без його дозволу становитиме порушення його прав та законних інтересів, гарантованих Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Окремо скаржник звертає увагу на той факт, що у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають малолітні та неповнолітні діти, між тим, приватним виконавцем Білецьким І.М. не вжито заходів для залучення органів опіки та піклування з метою забезпечення прав та інтересів дітей.

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, просить скаргу задовольнити.

19.09.2024р. представником приватного виконавця Білецького І.М., адвокатом Кусим А.В. подано відзив на скаргу, в якому останній повністю заперечив вимоги ОСОБА_2 . Зазначає, що позиція скаржника має ознаки надмірного формалізму, у трактуванні процесуального законодавства, згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини. Останній нівелює саме поняття обов`язковості судового рішення, оскільки примусове виконання і є завершальною стадією судового рішення. Виконання судового рішення в даному випадку є прямим обов`язком боржника ОСОБА_2 , який своїми діями всіляко перешкоджає виконанню судового рішення. Також зазначає, що рішення суду можливо виконати без участі боржника, шляхом його примусового виконання, а саме знесенням самочинно збудованого об`єкту спеціалізованими підприємствами, установами, організаціями тощо, з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. У разі відмови в задоволенні скарги представник просить стягнути зі скаржника витрати на правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

В судовому засіданні представник скаржника , адвокат Хамуляк М.М., скаргу підтримав, зіславшись на викладені в ній мотиви.

Представник приватного виконавця, адвокат Кусий А.В. , в судовому засіданні просив у задоволенні скарги відмовити, адже дії виконавця є законними та такими що прийняті в рамках чинного законодавства з метою повного виконання судового рішення яке вступило в законну силу. Крім того зазначив, що ухвалою Верховного Суду від 03.09.24, до закінчення перегляду в касаційному порядку постанови Львівського апеляційного суду від 20.02.2024 , зупинено виконання судового рішення. На даний час жодні дії виконавцем у виконавчому провадженні не вчиняються, відтак оскаржуваними постановами виконавця не порушуються жодні права скаржника. Фактично на даний час вказані постанови втратили свою актуальність, оскільки стосувались залучення осіб до виконання судового рішення на конкретно визначений день та час.

Стягувач у провадженні, ОСОБА_3 , яка належним чином була повідомлена про час та місце проведення судового засідання, не з`явилась. Причини неявки не повідомила.

Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.01.2023р. у справі 466/9948/21 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зобов`язання знести самочинно збудований об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 - відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 20.02.24р. вказане рішення суду скасоване та ухвалено нове, яким зобов`язано ОСОБА_2 знести самочинно збудований об`єкт, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова Львівського апеляційного суду від 20.02.2024р. оскаржена ОСОБА_2 в касаційній інстанції та Ухвалою Верховного Суду від 15.04.2024р. відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали цивільної справи № 466/9948/21.

Також ухвалою Верховного Суду від 03.09.2024р. задоволено клопотання ОСОБА_2 та зупинено, до закінчення перегляду в касаційному порядку, виконання постанови Львівського апеляційного суду від 20.02.24р. у цивільній справі № 466/9948/21.

На підставі постанови Львівського апеляційного суду від 20.02.2024 року, Шевченківським райсудом м. Львова 22.03.24 року виданий виконавчий лист.

Приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Білецьким І.М. 11.04.2024р. відкрито виконавче провадження № 74727558, що стверджується копією постанови. Із тексту вказаного процесуального документу вбачається, що боржнику запропоновано виконати судове рішення в добровільному порядку протягом 10 робочих днів. Копія вказаної постанови була скерована скаржнику, що підтверджується списком згрупованих відправлень рекомендованих листів за 11.04.2024.

В зв`язку з невиконанням в добровільному порядку боржником судового рішення, що набрало законної сили, в межах вказаного провадження, виконавцем винесено постанову про залучення осіб для знесення самочинно збудованого об`єкту від 01.08.2024 року та постанову про залучення працівників органів внутрішніх справ від 01.08.2024 року.

Вказаними постановами встановлено, що згідно акту приватного виконавця від 23.05.2024 року, рішення суду боржником не виконано. 23.05.2024 року приватним виконавцем у відповідності до ст. 63, 75 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу. Згідно акту приватного виконавця від 14.06.2024 року, встановлено, що рішення суду боржником не виконано. 14.06.2024 року приватним виконавцем у відповідності до ст. 63, 75 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про накладення штрафу.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Разом з тим, за змістом частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Обов`язковість виконання судових рішень встановлена у статтях 2, 18 ЦПК України, статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Питання порядку виконання судових рішень врегульоване статтею 129-1 Конституції України, у відповідності до якої суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

Відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» «Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine», § 52, n. 53 рішення ЄСПЛ у справі «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року № 18966/02).

У своєму рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» Європейський суду з прав людини наголосив, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін.

У справі "Фуклев проти України" (рішення від 07.06.2005) Європейський суд з прав людини вказав, що Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (рішення у справі «Immobiliare Saffi» проти Італії", заява № 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У справі "Кайсин проти України" Європейський суд наголосив, що правосуддя було б ілюзорним, як би внутрішній правопорядок держави дозволяв невиконання остаточного й обов`язкового рішення суду стосовно однієї з сторін.

Також, ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

Так, у рішенні у справі "Янголенко проти України", по. 14077/05, від 10.12.2009 Європейський суд з прав людини зазначив, що провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес.

Зважаючи на викладене, слід дійти висновку, що принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню.

З врахуванням наведеного, суд критично ставиться до позиції скаржника про те, що рішення суду у справі № 466/9948/21 неможливо виконати без його участі.

Згідно (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника, поміж тим, як ОСОБА_2 своїми діями перешкоджає виконанню судового рішення.

Згідно рішення суду, самочинно збудований об`єкт підлягає знесенню в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво. Замовником робіт із знесення зазначеного об`єкта є орган державного архітектурно-будівельного контролю, за позовом якого ухвалено відповідне рішення суду. Виконання рішення суду, що набрало законної сили, щодо знесення самочинно збудованого об`єкта здійснюється відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (частина друга статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що рішення можна виконати в примусовому порядку з компенсацією витрат, пов`язаних із знесенням об`єкта, за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) таке самочинне будівництво.

Відтак, вимоги скаржника про визнання незаконними дій приватного виконавця Білецького І.М. щодо винесення в межах виконавчого провадження №74727558 постанов про залучення осіб для знесення самочинного збудованого об`єкту від 01.08.2024р. та про залучення працівників органів внутрішніх справ від 01.08.2024р. є законними та такими що прийняті в рамках чинного законодавства з метою повного виконання судового рішення яке вступило в законну силу.

Суд не приймає до уваги посилань скаржника з приводу того, що приватним виконавцем не було залучено органу опіки та піклування в зв`язку з тим, що у будові проживають малолітні та неповнолітні дії. Вказане питання було предметом дослідження в ході розгляду справи по суті .

Окрім того, як зазначалось вище, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

Так, відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Однак, в даному випадку суд не встановив факт порушення особистих прав позивача - фізичної особи, які підлягають захисту в судовому порядку в обраний ним спосіб.

Приватним виконавцем винесено оскаржувані постанови від 01.08.2024р. про залучення третіх осіб та органів поліції, з метою ефективного виконання судового рішення , для проведення виконавчих дій на 09.08.2024р. Однак, ОСОБА_2 вчинялись дії, спрямовані на перешкоджання виконанню судового рішення, відтак виконавцем винесено аналогічні за змістом постанови від 15.08.2024р. Таким чином, постановами від 01.08.2024р. жодним чином не порушено права чи свободи ОСОБА_2 , адже вимоги по таких фактично не виконані. А судовому захисту підлягає порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи інтерес.

Обов`язковою підставою звернення до суду є порушення прав і свобод сторони виконавчого провадження. Боржник повинен вказати, яке саме право порушено і довести яким чином приватним виконавцем його права порушено. На даний час, як зазначили учасники процесу, виконання постанови Львівського апеляційного суду від 20.02.24р. у цивільній справі № 466/9948/21 зупинено на підставі ухвали Верховного суду від 03.09.24.

Таким чином, суд вважає, що скаржником не доведено належними, допустимими та достовірними доказами порушення його прав.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що «завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим».

Згідно ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича слід відмовити.

Крім того, представник приватного виконавця, адвокат Кусий А.В. просить, у разі відмови у задоволенні скарги, стягнути зі скаржника витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч.1 п.1 ч.3 ста.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно пункту 2 частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 та частина 8 статті 141 ЦПК України).

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини (постанова ВС від 16.02.2023 у справі № 824/9/22 (провадження № 61-11644ав22).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи критерій розумності розміру, виходячи з конкретних обставин справи віднесення справи до категорії малозначних, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) та значення справи для сторін, виходячи з принципів пропорційності, співмірності, розумності, суд дійшов висновку не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі витрати на професійну правничу допомогу, що заявлені до стягнення.

Адвокатом Кусим А.В. надано суду договір № 99П про надання правової допомоги від 17.09.2024р., згідно якого гонорар адвоката становить 15 000 грн.

Між тим, враховуючи малозначність та типовість справи, обсяг та характер наданих послуг та виконаних робіт, суд вважає, що понесені витрати є неспівмірними із складністю справи, наданим обсягом послуг, затраченим часом на надання таких послуг, які не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Крім того, суд приймає до уваги ту обставину, що представник скаржника та скаржник не отримали відзиву на скаргу, в якому і була зазначена вимога про стягнення витрат на правничу допомогу . Розгляд скарги було продовжено за згоди адвоката Хамуляк М.М., після надання йому часу для ознайомлення з вказаним відзивом в ході судового розгляду, що унеможливило подачу ним заяви про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 11, 12, 13, 19, 175-177, 260, 261, 263, 352, 354, 447-451 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича щодо ухвалення в межах виконавчого провадження № 74727558 ( стягувач ОСОБА_3 ) ; скасування постанови про залучення осіб для знесення самочинно збудованого об`єкту від 01.08.2024 та постанови про залучення працівників органів внутрішніх справ , від 01.08.2024 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь приватного виконавця Білецького Ігоря Мироновича витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 (п`ять тисяч гривень). В решті вимог по заяві приватного виконавця про стягнення витрат на правничу допомогу - відмовити.

Скаржник (боржник): ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Заінтересована особа: приватний виконавець виконавчого округу Львівської області Білецький Ігор Миронович, місцезнаходження: м. Львів, вул. Грабовського, 11, оф. 104.

Стягувач : ОСОБА_3 ; адреса АДРЕСА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Ухвала може бути повністю або частково оскаржена в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення у формі ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали виготовлено 26 вересня 2024 року.

Суддя: І. Є. Зима