ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3773/24 Справа № 227/2859/23 Суддя у 1-й інстанції - Притуляк С. А. Суддя у 2-й інстанції - Корчиста О. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Корчистої О.І.

суддів: Агєєва О.В., Бондар Я.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в місті Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу № 227/2859/23 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» про відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович,

на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2024 року,

встановив:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» (далі по тексту ТДВ «Шахта «Білозерська») про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, починаючи з 07 квітня 2004 року, працював у різних структурних підрозділах на різних посадах у ТДВ «Шахта «Білозерська», з якого 02 серпня 2019 року позивача було звільнено. За час роботи на підприємстві відповідача позивач отримав хронічне професійне захворювання та на підставі довідки МСЕК від 19 листопада 2019 року йому було визначено первинно-повторно безстроково третю групу інвалідності та визначено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 65%, з яких первинно 40% радикулопатія, повторно 15% трудове каліцтво 27.03.2022, повторно 10% трудове каліцтво 04 червня 2012 року. Внаслідок чого позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, реалізовувати свої звички та бажання, відчуває біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги. У зв`язку з чим, вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка має бути відшкодована відповідачем.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ТДВ «Шахта «Білозерська» на його користь у відшкодування моральної шкоди 245 000 гривень.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково. Стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 150 000 гривень моральної шкоди. В іншій частині заявлених позовних вимог позивача відмовлено. Стягнуто з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь держави судові витрати в розмірі 2 684 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз О.В., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, збільшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з ТДВ «Шахта «Білозерська» на його користь, до 245 400 гривень.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано, що наслідками ушкодження його здоров`я у зв`язку з професійним захворюванням та нещасними випадками на виробництві стало визначення безстрокової втрати професійної працездатності в ступені 65% та встановлення ІІІ групи інвалідності, невідновне ушкодження здоров`я. Суд першої інстанції в повній мірі не врахував факт встановлення йому групи інвалідності та втрати 65% професійної працездатності, не зважив на серйозність отриманого професійного захворювання та виробничої травми, яке в свою чергу спричиняє виникнення супутніх хвороб та фактично повністю змінило стиль та уклад життя позивача, який наразі потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути пропорційним відсоткам втрати його працездатності. Посилається, що відшкодування моральної шкоди в сумі 245 000 гривень буде виваженим та справедливим у його ситуації.

19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX. (далі по тексту Закон № 3831-IX)

Відповідно п. 2 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 3831-IX установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України (в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України № 3831-IX) визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Апеляційна скарга в даній справі подана до набрання чинності Законом № 3831-IX.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Таким вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 1987 року, виданої на ім`я ОСОБА_1 , 07 квітня 2004 року він був прийняти учнем гірника підземного з повним робочим днем під землею до ДП «Добропіллявугілля» ВП «Шахта «Білозерська». 12 серпня 2012 року його було прийнято за переведенням прохідником 5 розряду з повним робочим днем у шахті до ВСП «Шахтоуправління «Білозерське». 26 серпня 2014 року прийнято з переведенням прохідником 5 розряду підземно з повним робочим днем в шахті до ТДВ «Шахта «Білозерська». 02 серпня 2019 року його було звільнено у зв`язку із виявленою невідповідністю вказаній роботі за станом здоров`я.

Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 11 жовтня 2019 року, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло у ОСОБА_1 через тривалу роботу в умовах недосконалості технології видобутку вугілля; порушення у режимі експлуатації устаткування та виконання робіт. Несприятливі виробничі фактори (фізичні навантаження, вимушена робоча поза, несприятливий мікроклімат).

Згідно Акту (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) від 29 березня 2011 року за формою H-5, 27 березня 2011 року о 13:30 год. на ТДВ «Шахта «Білозерська» стався нещасний випадок, а саме в 1 зміну заступником начальника дільниці ремонтно-відновлювальних робіт -2 (РВР -2) був виданий наряд ланці робітників, до складу якої входив прохідник ОСОБА_1 , на ремонт рам арочного кріплення по вентиляційній магістралі пласта L3 горизонту 830м. В 13:30 годині виникла виробнича необхідність встановлення площадки, що зійшла з рейок рейкової колії на ПК-0. Прохідники в кількості 4-х чоловіків, почали встановлювати площадку на рейки вручну, без призначених для цього самоставів. Працівники не захотіли користуватися самоставами, тому що площадка була порожня. Під час постановки площадки колеса зіскочили з рейок, при цьому 1 палець лівої ноги був придавлений площадкою до рейки, де в цей час стояла нога ОСОБА_1 . Причиною нещасного випадку зазначено порушення технології робіт, невиконання вимог інструкції з охорони праці, невиконання посадових обов`язків. Особами, які допустили порушення вимог законодавства з охорони праці зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (гірничого майстра, який керував роботами). Шкідливим та небезпечним фактором визнано відсутність природного світла. Комісія зробила висновок, що нещасний випадок з ОСОБА_1 вважається пов`язаним з виробництвом.

Відповідно Акту проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасного випадку (аварії) що встався (сталася) 04 червня 2012 року, за формою Н-5 від 06 червня 2012 року, 04 червня 2021 року о 14:00 год. на ТДВ «Шахт «Білозерська» стався нещасний випадок, а саме в 1 зміну начальником дільниці підготовчих робіт -2 (ДПР-2) був проведений інструктаж та був виданий наряд прохідникам, в тому числі ОСОБА_1 , на доставку вручну верхняків металевого кріплення. Після доставки верхняків металевого кріплення КШПУ-13,6 о 13:30 годині до місця призначення, прохідники почали їх розвантаження та складування на підошву виробки у стопу, а саме знімали по одному верхняку металевого кріплення з майданчика та складали їх на підошву виробки у стропу, гнутою стороною до рейкової колії, по три елементи один на одного. О 14:00 годині під час розвантаження чергового верхняка металевого кріплення КШПУ-13,5 для його подальшого складування на стопу, взяли його незручно, та для запобігання падіння верхняка, притулили його до рам постійного кріплення та поставили на підошву виробки, щоб узяти його більш зручно для подальшого складування, але не проконтролювали при цього його стійке положення. Внаслідок нестійкого положення, верхняк металевого кріплення під дією власної ваги посунувся по підошві виробки та вдарив під час руху ОСОБА_1 по фалангам пальців правої стопи. Причиною настання нещасного випадку стало особиста необережність потерпілого, невиконання вимог інструкції з охорони праці, невиконання посадових обов`язків. ОСОБА_1 визнано особою, яка порушила вимоги законодавства про охорону праці. Комісія зробила висновок, що нещасний випадок з ОСОБА_1 вважається пов`язаним з виробництвом.

Згідно довідки серії 12ААА № 087580 від 19 листопада 2019 року ОСОБА_1 встановлено 65% відсотків втрати працездатності за сукупністю з 15 листопада 2019 року, з яких 40% за професійним захворюванням первинно; 15% за трудовим каліцтвом 27 березня 2011 року повторно та 10% за трудовим каліцтвом 04 червня 2021 року повторно.

Відповідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12ААА № 416593 від 19 листопада 2019 року, ОСОБА_1 визначено ІІІ групу інвалідності безстроково.

З медичного висновку ЦЛЕК про наявність (відсутність) хронічного професійного характеру захворювання від 10 вересня 2019 року, № 32/711, вбачається, що в ОСОБА_1 хронічна поперекова-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії тривалого загострення зі значно вираженим статико-динамічним порушенням, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами.

З виписки медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №850 вбачається, що остаточним діагнозом ОСОБА_1 є хронічна поперекова-крижова радикулопатія L5, S1 ліворуч в стадії тривалого загострення зі значно вираженим статико-динамічним порушенням, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч.1 ст. 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв`язку з отриманим ним на виробництві професійним захворюванням та трудовим каліцтвом.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд першої інстанції врахував глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, наявності у позивача третьої групи інвалідності, вимушеність звільнення з роботи через стан свого здоров`я. ступінь його вини у нещасних випадках та тривалість його роботи на підприємстві відповідача.

Колегія суддів апеляційного суду не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно ч. 1-4 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, хронічні професійні захворювання та нещасні випадки з позивачем сталися під час виконання ним трудових обов`язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно Акту (спеціального) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталася) від 29 березня 2011 року та Акту проведення розслідування (спеціального розслідування) нещасні випадки (аварії), що стався (сталася) 04 червня 2012 року нещасні випадки з ОСОБА_1 на ТДВ «Шахта Білозерська», визнані такими, що пов`язані з виробництвом.

В Акті розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 11 жовтня 2019 року, міститься висновок про наявність шкідливих умов праці позивача.

Відповідно п. 17 зазначеного Акту причинами виникнення професійного захворювання є тривала робота в умовах недосконалості технології видобутку вугілля, фізичне навантаження, несприятливі виробничі фактори.

Отже, роботодавець під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Суд першої інстанції, на підставі медичних документів про лікування позивача у зв`язку з виробничими травмами та професійними захворюваннями, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як порушено та порушуються його нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, оскільки відчуває незручності в зв`язку з отриманими травмами та хронічними професійними захворюваннями.

Виходячи з наведених вище обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачеві ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ТДВ «Шахта «Білозерська».

При цьому, апеляційний суд зауважує, що відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у цивільній справі № 212/754/18, сам по собі факт отримання позивачем ушкодження здоров`я під час виконання ним трудових обов`язків, який встановлено актом про нещасний випадок на виробництві та висновком МСЕК, є підставою для відшкодування відповідачем моральної шкоди.

Визначаючи розмір моральної шкоди в сумі 150 000 гривень, суд першої інстанції виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновками суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди, яка підлягає компенсації на користь позивача ОСОБА_1 .

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у зв`язку з професійними захворюваннями та травмами на виробництві позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності та йому визначено ІІІ групу інвалідності безстроково, що свідчить про незворотність такої втрати. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, у зв`язку з втратою професійної працездатності він постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення його стану, відновлення його стану здоров`я неможливе.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (150 000 гривень) не відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації.

Так, апеляційний судом встановлено, що позивач зазнав та зазнає фізичний біль, а також страждання у зв`язку з ушкодженням свого здоров`я. Лікування позивача вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди колегія суддів виходить з наступного: життя і здоров`я людини найвища соціальна цінність, невід`ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров`я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров`ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною.

З урахуванням того, що позивачу безстроково встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 65%, з яких визначено 40% - по професійному захворюванню, по трудових каліцтвах 27 березня 2011 року 15% та 04 червня 2012 року 10%, визначено ІІІ групу інвалідності, що безумовно тягне за собою невідворотні зміни, як у професійному, так і у буденному житті позивача, апеляційний суд, прийнявши до уваги період роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів 15 років 03 місяці 22 дні, приходить до висновку, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру моральної шкоди та вважає справедливим визначити розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, з урахуванням відпрацьованого часу на підприємстві відповідача та з урахуванням втрати працездатності внаслідок професійного захворювання та нещасних випадків на виробництві, і збільшити її зі 150 000 гривень до 240 000 гривень, що є розумним, виваженим і справедливим у його ситуації.

Відповідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційного суду змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору, стягнутого з ТДВ «Шахта «Білозерська» на користь держави та змінює цей розмір з 2684 гривень до 2 400 гривень відповідно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, з відповідача на користь держави, підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 424,73 гривень пропорційно задоволеним вимогам апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Мотуз Олександр Володимирович, задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2024 року в частині визначення розміру моральної шкоди, стягнутої з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь ОСОБА_1 , змінити, збільшивши цей розмір з 150 000 гривень до 240 000 гривень.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 14 лютого 2024 року в частині визначення розміру судових витрат, стягнутих з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» на користь держави, змінити, визначивши до стягнення судовий збір в сумі 2 400 гривень.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Шахта «Білозерська» за подання апеляційної скарги позивачем на користь держави судовий збір в розмірі 1424,73 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді:

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.

Головуючий О.І. Корчиста