ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» квітня 2024 року

м. Харків

справа № 619/105/24

провадження № 22ц/818/1406/24

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Мальованого Ю.М., Яцини В.Б.

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 , представник позивачки - Алейніков О. О. ,

відповідач - Державний біотехнологічний університет, представник відповідача - ОСОБА_3

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2024 року в складі судді Нечипоренко І.М.

в с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного біотехнологічного університету про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації за час затримки остаточного розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що наказом № 10-ос від 17 січня 2011 року її прийнято друкаркою другої категорії до Харківського державного університету харчування та торгівлі, у подальшому реорганізованого та приєднаного до Державного біотехнологічного університету. 15 вересня 2021 року її звільнено у зв`язку з переведенням до Державного біотехнологічного університету відповідно до пункту 5 частини 1 статті 36 КЗпП України. З 16 вересня 2021 року наказом № 134-к від 15 вересня 2021 року її прийнято на посаду фахівця відділу кадрів в порядку переведення з Харківського державного університету харчування та торгівлі.

Вказала, що 30 грудня 2021 року вона звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України наказом № 132-ос від 20 грудня 2021 року.

На момент звільнення повний розрахунок з нею не проведено. У день звільнення відповідач письмово не повідомив її про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату усіх належних коштів, у зв`язку з чим має сплатити їй компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4 339,14 грн, що підтверджується довідкою № 07-66 від 25 жовтня 2023 року, та компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

Зазначила, що її середній заробіток становить 8 066,00 грн. При розрахунку компенсації за затримку розрахунку при звільненні вона враховує лише місяці, коли їй припинили виплати соціальної допомоги, та до її працевлаштування на іншу роботу, що за її підрахунком становить 8 066,00 грн * 9 місяців = 72 594,00 грн.

Зазначила, що вимоги про стягнення заробітної плати, зокрема, компенсації за невикористану відпустку, не обмежуються будь-яким строком, а вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку пред`явлені у межах тримісячного строку, коли вона дізналась про порушення свого права з довідки від 25 жовтня 2023 року про невиплачену компенсацію за невикористану відпустку.

Просила стягнути з Державного біотехнологічного університету заборгованість з компенсації невикористаної відпустки у розмірі 4 339,14 грн, компенсацію за час затримки остаточного розрахунку - 72 594,00 грн, витрати на правову допомогу - 3 000,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2024 року відмовлено повністю у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов, поновити строк для звернення до суду з позовом.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам у справі. Так вважала, що строк для звернення до суду з позовом не пропущений, оскільки інформацію про відмову у компенсації вона отримала лише 06 листопада 2023 року з відповіді на запит адвоката. Про ухвалення рішення вона дізналась під час воєнного стану, коли не працювала та не перебувала за місцем мешкання.

29 березня 2024 року через систему «Електронний суд» від Державного біотехнологічного університету надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому він просив залишити її без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказав, що позивачка самостійно зазначила у позові власне місцезнаходження та жодних додаткових документів щодо зміни місця реєстрації чи місця фактичного проживання, про отримання статусу тимчасово переміщеної особи не подавала. Матеріали справи не містять жодного доказу надання позивачці правничої допомоги адвокатом щодо представництва інтересів у цій цивільній справі, на отримання інформації від якого вона посилається в обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги. 03 листопада 2023 року на адресу університету надходив неналежним чином оформлений адвокатський запит № 09 від 31 жовтня 2023 року, в якому адвокат Алейніков О.О. просив надати інформацію про розмір заробітної плати за останні шість місяців праці ОСОБА_1 , або інформацію про її середній заробіток. У відповідь адвоката поінформовано, що адвокатський запит оформлено неналежним чином через відсутність ордеру. У відповіді університету від 06 листопада 2023 року на адвокатський запит будь-яких тверджень стосовно відмови позивачці у компенсації не містилося. Обставини, на які посилається ОСОБА_1 , не спростовують факту пропуску нею строку звернення до суду за захистом свого порушеного права.

18 квітня 2024 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив, в якій вона просила її апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення - скасувати. Вважала, що тримісячний строк для звернення до суду з позовом вона не пропустила, оскільки відповідний документ вона отримала тільки 06 листопада 2023 року.

18 квітня 2024 року через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції від відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що вина відповідача у виплаті позивачці компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 28 календарних днів за час роботи в розмірі 4 339, 14 грн відсутня, оскільки у відповідача не було правових підстав для здійснення виплати не передбаченої кошторисом витрат відповідача на рік, в якому її прийнято на роботу, переведено та звільнено позивачку по зобов`язанням, що виникли в іншої юридичної особи за попередні бюджетні періоди та не забезпечені правопопередником належними грошовими коштами.

Частинами 1, 3 статті 369 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачка пропустила строк звернення до суду з позовом та не порушувала питання про поновлення такого строку.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 17 січня 2011 року наказом № 10-ос ОСОБА_1 була прийнята друкаркою другої категорії до Харківського державного університету харчування та торгівлі, та в подальшому переведена старшим лаборантом, інженером відділу кадрів, фахівцем по кадрам (а. с. 8-10).

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 431-р від 12 травня 2021 року погоджено реорганізацію Харківського державного університету харчування та торгівлі шляхом приєднання до Державного біотехнологічного університету з віднесенням його до сфери управління Міністерства освіти і науки (а. с. 56).

18 червня 2021 року Міністерством освіти і науки України видано наказ № 689, зі змісту якого убачається, що Харківський державний університет харчування та торгівлі реорганізований шляхом приєднання до Державного біотехнологічного університету разом з відокремленими структурними підрозділами. У пункті 9 зазначеного наказу вказано, що Державний біотехнологічний університет є правонаступником усього майна, прав та обов`язків, в тому числі, Харківського державного університету харчування та торгівлі (а. с. 57-64).

15 вересня 2021 року ОСОБА_1 звільнена у зв`язку з переводом до Державного біотехнологічного університету відповідно до пункту 5 частини 1 статті 36 КЗпП України (а. с. 10).

З 16 вересня 2021 року наказом № 134-к від 15 вересня 2021 року ОСОБА_1 прийнята на посаду фахівця відділу кадрів в порядку переведення з Харківського державного університету харчування та торгівлі (а. с. 10, 41).

Наказом № 286-к від 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України 30 листопада 2021 року зі сплатою компенсації за 33 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (28 календарних днів за минулі роки у Харківському державному університеті харчування та торгівлі, та 5 календарних днів за період з 16 вересня 2021 року по 30 листопада 2021 року) (а. с. 10,40).

З 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 прийнята провідним фахівцем відділу кадрів на підставі наказу № 124-ОС від 29 листопада 2021 року (а. с. 10).

З 30 грудня 2021 року на підставі наказу № 132-ОС від 20 грудня 2021 року ОСОБА_1 звільнена за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (а. с. 10).

З довідки про заробітну плату інспектора з кадрів ОСОБА_1 вбачається, що у вересні, жовтні та листопаді 2021 року її заробітна плата склала по 9 000,00 грн, у грудні 2021 року - 9 750,00 грн (а. с. 12).

Головним управлінням Держпраці у Харківській області 21 лютого 2022 року проведено перевірку, за результатами якої встановлено, що станом на початок проведення заходу державного нагляду (контролю) перед ОСОБА_1 обліковується заборгованість за невикористану щорічну відпустку в кількості 28 календарних днів за період роботи в Харківському державному університеті харчування та торгівлі (а. с. 42-45).

З довідки про не виплачену заробітну плату № 07-66 від 25 жовтня 2023 року, виданій ОСОБА_1 , вбачається, що за даними бухгалтерського обліку Державного біотехнологічного університету заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку за минулі роки складає 4 339,14 грн (а. с. 13).

06 листопада 2023 року Державний біотехнологічний університет надав відповідь на запит адвоката Алейнікова О.О. щодо заробітної плати, в якій посилався на відсутність підстав для надання інформації через не надання ордеру (а. с. 24-25).

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про відпустки» визначено, що державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 2 Закону України «Про відпустки» встановлено беззастережне право на відпустки громадян України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Частиною 1 статті 47 КЗпП передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 83 КЗпП України та статтею 24 Закону «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України у редакції на час звернення до суду з позовом при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 КЗпП України у редакції на час звернення до суду з позовом передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

При цьому належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до змін, внесених згідно із Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року №2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено в такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».

Отже, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 та 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21.

Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013.

Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117 цього Кодексу треба розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Конституційний Суд України звернув увагу, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Із нової редакції статті 234 КЗпП України вбачається, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 30 листопада 2021 року звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України зі сплатою компенсації за 33 календарних дні невикористаної щорічної відпустки (28 календарних днів за минулі роки та 5 календарних днів за період з 16 вересня 2021 року по 30 листопада 2021 року). У подальшому з 01 грудня 2021 року ОСОБА_1 прийнято провідним фахівцем відділу кадрів та 30 грудня 2021 року знову звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.

При звільненні ОСОБА_1 не було виплачено усі належні суми, зокрема, компенсацію за невикористану відпустку, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2023 року у Державного біотехнологічного університету обліковувалась заборгованість з виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 339,14 грн, що підтверджується довідкою про не виплачену заробітну плату № 07-66, виданою університетом. Тобто, заборгованість у такому розмірі відповідач визнав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходив з того, що до суду вона звернулась лише у грудні 2023 року, тобто, на думку суду, із пропуском тримісячного строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України з 19 липня 2022 року.

Однак, на момент звільнення позивачки у 2021 році частина друга статті 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався.

Втім, судом першої інстанції помилково застосовано редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент постановлення рішення.

Тоді як, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19 січня 2023 року у справі № 460/17052/21, від 02 березня 2023 року у справі № 460/14618/21, від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 27 квітня 2023 року у справі №420/14777/22, від 28 вересня 2023 року у справі № 140/2168/23.

У справі, яка розглядається, встановлено, що заборгованість з компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 339,14 грн роботодавцем на час звернення ОСОБА_1 з позовом до суду не сплачена (тобто фактичний розрахунок не проведено). Статтею 233 КЗпП України у редакції на час її звільнення строк звернення до суду з позовом про стягнення належної їй при звільненні заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався, а про розмір нарахованої та не виплаченої їй суми компенсації ОСОБА_1 дізналась з довідки відповідача від 25 жовтня 2023 року, та до суду звернулась у грудні 2023 року, тому колегія суддів вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений.

Посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 знала про порушення своїх прав ще з лютого 2022 року, коли було проведено перевірку Держпраці, не заслуговують на увагу, оскільки за результатами перевірки встановлено сам факт наявності заборгованості з компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 28 календарних днів, однак не суму такої заборгованості.

Таким чином, ОСОБА_1 має право на стягнення з роботодавця компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 339,14 грн, який відповідачем не заперечується з утриманням обов`язкових платежів та податків.

Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів виходить з наступного.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

З довідки про заробітну плату інспектора з кадрів ОСОБА_1 вбачається, що у жовтні та листопаді 2021 року, тобто протягом двох місяців перед звільненням, її заробітна плата склала по 9 000,00 грн.

Кількість робочих днів у жовтні 2021 року становить 20, у листопаді 2021 року - 22, разом - 42 робочих дні. Отже, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає (9 000 + 9 000)/42 = 428,57 грн.

Кількість робочих днів з 01 грудня 2021 року по 31 травня 2022 року (6 місяців) становить 127.

Загальна сума середнього заробітку позивачки за 6 місяців розраховується так: за 127 робочих днів х 428,57 грн (середньоденна заробітна плата) = 54 428,57 грн.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 вказала, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачав чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності в цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України необхідно враховувати:

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду ввід 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц, від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

За встановленими у розглядуваній справі обставинами розмір невиплаченої відповідачем ОСОБА_1 компенсації за невикористану відпустку складає лише 4 339,14 грн. Компенсація середнього заробітку за шість місяців в сумі 54 428,57 грн перевищує такий розмір більш ніж у 12 разів.

З урахуванням обставин справи, зокрема розміру заборгованості (4 339,14 грн), прийняття позивачки на роботу повторно у грудні 2021 року, звернення ОСОБА_1 до суду через два роки після звільнення, зважаючи на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15, вимоги розумності та справедливості, колегія суддів дійшла висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 необхідно зменшити та визначити в сумі 20 000,00 грн.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом в постановах від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20-ц, провадження № 61-15667св21, від 14 червня 2023 року у справі № 204/3645/20, провадження № 61-10648св22.

Отже, виходячи з наведеного вище, рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском строку на звернення до суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення її вимог та стягнення на її користь з Державного біотехнологічного університету компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 339,14 грн з утриманням обов`язкових платежів та податків, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000,00 грн. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Крім того, у позовній заяві ОСОБА_1 просила відшкодувати їй витрати на правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Частиною 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі, гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

У постанові Верховного Суду від 22 липня 2021 року у справі № 628/2292/18 зазначено, що якщо винагорода адвоката за послуги згідно з договором про надання правової допомоги була визначена сторонами у твердій (фіксованій) сумі, то вона за весь час дії договору не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

З наданого позивачкою договору про надання правових послуг адвоката від 18 грудня 2023 року вбачається, що вона доручила адвокату Алейнікову О.О. представництво своїх інтересів, а саме складання позовної заяви до Державного біотехнологічного університету про стягнення заборгованості з виплати компенсації за невикористану відпустку. Оплата за надані послуги отримана у сумі 3 000,00 грн (а. с. 11).

Отже, зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, з Державного біотехнологічного університету на її користь підлягає стягненню 1 500,00 грн в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, на 31,6%, тому з Державного біотехнологічного університету підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 339,26 грн (1073,60 грн*31,6%) в дохід держави та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 508,89 грн (1610,40 грн *31,6%) на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 лютого 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного біотехнологічного університету про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації за час затримки остаточного розрахунку - задовольнити частково.

Стягнути з Державного біотехнологічного університету на користь ОСОБА_1 4 339,14 грн компенсації за невикористану відпустку з утриманням обов`язкових платежів та податків і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 20 000,00 грн.

В іншій частині позову ОСОБА_1 - відмовити.

Стягнути з Державного біотехнологічного університету на користь держави 339,26 грн судового збору за подання позову.

Стягнути з Державного біотехнологічного університету на користь ОСОБА_1 1 500,00 грн витрат на правничу допомогу, надану в суді першої інстанції та 508,89 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді Ю.М. Мальований

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 22 квітня 2024 року.