Житомирський апеляційний суд
Справа №295/5244/22 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г.
Категорія 31 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2024 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Борисюка Р.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №295/5244/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Лубякова Галина Михайлівна, товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Арбо фінанс», товариство з обмеженою відповідальністю «Вектор Плюс», ОСОБА_4 про визнання недійсним правочину, за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2023 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійсним з дня його укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що укладений 15.09.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Т.В., реєстраційний №2952 від 15.09.2009;

- стягнути з відповідачів солідарно на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 100 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 15 вересня 2009 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Т.В., реєстраційний №2952 від 15.09.2009. Вважав, що вказаний договір є недійсним на підставі ч. 5 ст. 203, ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України із застосуванням наслідків, передбачених ч. 1, 5 ст. 216 ЦК України. Зазначав, що ОСОБА_2 12 лютого 2008 року уклав з ВАТ «Сведбанк» (в подальшому - ПАТ «Омега банк», на час розгляду позову ліквідовано) кредитний договір №0501/0208/88-015 на суму 150 000 доларів США з строком погашення до 09 лютого 2018 року. Вищевказаний договір було укладено з порукою ОСОБА_4 , договір поруки №0501/0208/88-015-р від 12.02.2008. В подальшому, право вимоги за вищевказаним кредитним договором придбало ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» за договором факторингу у ПАТ «Сведбанк», далі право вимоги придбало ТОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанс» у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» за договором факторингу від 06.08.2020 та право вимоги за вищевказаним кредитним договором придбав він у ТОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанси» за договором факторингу від 06.08.2020.

Стверджував, що оскаржуваний договір є фіктивним та за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених правових наслідків, є порушенням ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, вчинений з метою приховати майно, належне ОСОБА_2 , на яке може бути звернено стягнення за порушення зобов`язань за кредитним договором, оскільки станом на 21 жовтня 2008 року останній не мав змоги погашати кредит та виконувати свої зобов`язання за вищевказаним кредитним договором, про що свідчить лист Житомирського відділення ВАТ «Сведбанк» від 21.11.2008 за №1355, лист ОСОБА_2 від 31.10.2008 на ім`я директора Житомирського відділення ПАТ «Сведбанк» та виписка по особовому рахунку за період з 11.02.2008 по 28.11.2012 за №502.

Зазначав, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулось з позовом до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року позов було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заборгованість у сумі 137 267,7 доларів США, що складає в еквіваленті 3 218 927,56 грн, та 67 854,38 грн пені. Договір поруки №0501/0208/88-015-р від 12.02.2008, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 визнано припиненим. Вказане рішення суду набрало законної сили 02 листопада 2016 року та залишено без змін постановою Верховного Суду від 18.12.2019. Однак, вищевказане рішення не було виконано, а виконавчий лист повернуто стягувану, за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 19.10.2016 через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Стверджував, що відповідач, ОСОБА_2 , відчужуючи належну йому на праві власності квартиру був обізнаний про свою неможливість повернути кредитні кошти, а тому передбачав для себе негативні наслідки у випадку задоволення судом позовних вимог та виконання судових рішень шляхом звернення стягнення на вказану квартиру. Оспорюваний правочин укладений між особами, які є близькими родичами, мати та син, тобто були обізнані про можливі негативні наслідки у випадку задоволення позовів до відповідача про стягнення коштів, та оспорюваний договір дарування квартири вчинений з метою ухилення від виконання обов`язку сплатити кошти за кредитним договором, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Враховуючи викладене просив задовольнити позов в повному обсязі.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Поновлено позивачу ОСОБА_1 пропущений з поважних підстав строк подання позову про визнання недійсним договору дарування квартири. Визнано недійсним з дня його укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 15.09.2009 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Т.В., реєстраційний №2952 від 15.09.2009. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судове рішення є незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що укладаючи договір дарування квартири від 15.09.2009 по АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 мав інше майно, а саме житловий будинок за рахунок якого він відповідав перед кредитором за кредитним договором №0501/0208/00-015 від 12.02.2008. Станом на дату укладення оскаржуваного договору проти будь-кого з його сторін не було розпочато судове провадження про стягнення боргу. Факт реєстрації відповідачем права власності на спірне нерухоме майно відповідає правовій меті його укладення, а відтак оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний. Крім того, позов пред`явлено собою, яка не є стороною договору, а у позивача через 14 років виникає інтерес до нерухомого майна, яке ніколи йому не належало, тому позивач немає законних прав вимог до відповідача. Крім того, позов подано із штучно створених причин та обставин, з метою зміни перспективи поділу майна подружжя, з огляду на наявність конфліктних стосунків між ОСОБА_2 та його колишньою дружиною, батьком якої є позивач у даній справі. Окрім того, суд першої інстанції дійшов до нелогічного, не підтвердженого належними доказами висновку про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то вони є неспівмірними, необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами.

16 січня 2024 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 надіслала на адресу суду заяву у якій вказувала, що у поданій апеляційній скарзі представником було допущено технічну помилку щодо предмета договору дарування квартири, укладеного 15.09.2009 в частині адреси квартири. Тому просить вважати правильною адресу: квартира АДРЕСА_1 та долучає уточнену апеляційну скаргу лише в частині адреси розташування квартири, не змінюючи її доводи.

10 січня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшла апеляційна скарга представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 , подана 29.12.2023 засобами поштового зв`язку, у якій останній просить скасувати рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову повністю, застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване судове рішення постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що оспорюваний договір дарування від 15.09.2009 був укладений сторонами для досягнення саме тих правових наслідків, які передбачені законом для цього типу договорів. Позов пред`явлено собою, яка не є стороною договору, а у позивача через 13 років виник інтерес до нерухомого майна, яке ніколи йому не належало, не було предметом судових спорів, не було обтяженим та не виступало забезпеченням по будь-яких зобов`язаннях. Крім того, позивач не має будь-яких законних прав вимог до відповідача. З огляду на те, що станом на дату укладення оспорюваного договору дарування була відсутня вимога кредитора про сплату боргу, як і будь яке судове рішення, що набрала законної сили про стягнення боргу. У відповідача наявне інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Щодо поновлення пропущеного строку позовної давності, то представник відповідача вказує, що позивач сам не заперечував той факт, що строк подання позову про визнання недійсним договору дарування квартири сплинув. Позивач звернувся до суду із позовом 14.07.2022, за межами 3-х річного строку позовної давності, який сплинув 07.10.2012. А тому, якщо упродовж встановлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов. Також, представник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить стягнути 41600,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

15 січня 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 у якому просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2023 залишити без змін. Вказує, що посилання апелянта на те, що майно було відчужено до пред`явлення до нього позову, є безпідставним, оскільки станом на 21.10.2008 ОСОБА_2 не мав змоги погашати кредит та виконувати свої зобов`язання за кредитним договором, про що свідчить лист Житомирського відділення ВАТ «Сведбанк» від 21.11.2008 за №1355, лист ОСОБА_2 від 31.10.2008 на ім`я директора Житомирського відділення ПАТ «Сведбанк» та виписка по особовому рахунку за період з 11.02.2008 по 28.11.2012 за №502 за позовною заявою ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості. Таким чином, передбачаючи негативні для нього наслідки, ОСОБА_2 вжив заходи для виведення свого майна, на яке може бути звернено стягнення, із свого володіння на користь своєї матері, ОСОБА_3 за допомогою оскаржуваного правочину, який має усі необхідні ознаки фраудаторного правочину. Посилання апелянта на те, що в нього є інше майно, на яке може бути звернено стягнення, є безпідставним, оскільки рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14.07.2016 по справі №2-251/12 до цього часу не було виконано, а виконавчий лист повернуто стягувачу, за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 19.10.2016 через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Посилання апелянта на невірно обраний спосіб захисту є безпідставними, оскільки для задоволення вимог кредитора, позивача, визнається недійсним оскаржуваний договір, що призводить до повернення спірного майна у власність відповідача, боржника ОСОБА_2 , на яке може бути звернено стягнення для задоволення вимог кредитора, тобто позивача у справі. Посилання в апеляційній скарзі, що метою позову є набуття чужого майна у свою власність, безпідставні, оскільки звернення стягнення на майно боржника проводиться відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», за яким стягувач, має отримати грошові кошти в рахунок погашення заборгованості. Посилання на те, що нібито позивач є батьком ОСОБА_4 , не підтверджені жодним належним доказом. Позивач довів належними доказами, що він не знав та не міг знати про укладання оскаржуваного договору, оскільки не є стороною оскаржуваного правочину, а за відомостями державної виконавчої служби у боржника, ОСОБА_2 , відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення. Таким чином, відповідачами не доведено, що їхні дії, як сторін договору дарування не направлені були на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно від виконання у майбутньому судових рішень.

24 січня 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_7 надіслав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просить відхилити апеляційну скаргу, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2023 залишити без змін. Зазначає, що посилання апелянта на те, що майно було відчужено до пред`явлення позову до ОСОБА_2 є безпідставним, оскільки станом на 21.10.2008 останній не мав змоги погашати кредит та виконувати свої зобов`язання за кредитним договором. Таким чином, передбачаючи негативні наслідки для нього, ОСОБА_2 вжив заходів щодо виведення майна із свого володіння на користь матері ОСОБА_3 та на яке може бути звернено стягнення. Посилання в апеляційній скарзі на те, що у ОСОБА_2 є інше майно на яке може бути звернуто стягнення є безпідставним, оскільки рішення суду першої інстанції від 14.07.2016 по справі №2-251/12 не виконано, а виконавчий лист повернуто стягувачу через відсутність у боржника майна, а здійснені державним виконавцем заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Окрім того, кредитор, позивач в даному випадку, який звертається із позовом про визнання недійсними договорів, згідно яких боржником відчужено майно, не слід доводити, що саме за рахунок цього майна могли б бути погашені його вимоги. Посилання на невірно обраний спосіб захисту є безпідставними, оскільки для задоволення вимог кредитора позивача, визнається недійсним договір дарування, що призводить до повернення спірного майна у власність відповідача боржника, на яке може бути звернено стягнення для задоволення вимог кредитора. Таким чином, відповідачами не надано доказів, що під час укладення спірного договору їх внутрішня воля відповідала зовнішньому її прояву та, що сторони договору передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином. Також і не доведено, що дії відповідачів, як сторін договору дарування не направлені були на не фіктивний перехід права власності на нерухоме майно, як до близьких родичів, з метою приховати це майно.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 15 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Т.В. за №2952 від 15.09.2009.

Також вбачається, що 12 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (в подальшому - ПАТ «Омега банк», на час розгляду позову ліквідовано) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0501/0208/88-015 на суму 150 000 доларів США з строком погашення до 09 лютого 2018 року. Вищевказаний договір було укладено з порукою ОСОБА_4 , договір поруки №0501/0208/88-015-р від 12.02.2008.

В подальшому, право вимоги за вищевказаним кредитним договором придбало за договором факторингу у ПАТ «Сведбанк» - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», далі право вимоги придбало ТОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанси» у ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» за договором факторингу від 06.08.2020. Надалі, 06 серпня 2020 року право вимоги за вищевказаним кредитним договором придбав ОСОБА_1 у ТОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанси» згідно договору факторингу.

ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» звернулось з позовом до суду до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення коштів за вищевказаним кредитним договором. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року позов було задоволено в повному обсязі та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» заборгованість у сумі 137 267,70 доларів США, що складає в еквіваленті 3 218 927,56 грн., та 67 854,38 грн пені. Договір поруки №0501/0208/88-015-р від 12.02.2008, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 визнано припиненим.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 09 листопада 2016 року зазначене вище судове рішення залишено без змін.

Вищевказане судове рішення не було виконано, а виконавчий лист повернуто стягувачу, за п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону від 19.10.2016 через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Рішенням Житомирського апеляційного суду від 13 травня 2014 року скасовано рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 07 лютого 2014 року в частині відмови в задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0501/0208/88-015, укладеним 12 лютого 2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Сведбанк» (правонаступником якого є - ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс») в загальному розмірі 206 684,26 доларів США, що еквівалентно 1 652 027,29 грн., із них заборгованість по основній сумі кредиту 117 410,21 доларів США - або 938 462,21 грн., заборгованість за процентами 43 492,75 доларів США - або 347 637,55 грн., пеня 45 781 доларів США - або 365 927,53 грн звернуто стягнення на предмети іпотеки:

- жилий будинок з господарськими будівлями, загальною площею 399,3 кв.м., житловою площею 101,1 кв.м. який належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Зарічанської сільської ради народних депутатів Житомирського району Житомирської області 05 жовтня 2007 року, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 який є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.Л. за №870;

- земельну ділянку за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 1000 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на землю серії ЖТ №08-12 №001023, виданого Зарічанською сільською радою народних депутатів Житомирського району Житомирської області 14 лютого 2001 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.Л. за №870, шляхом продажу предметів іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження із початковою ціною продажу встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності (незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). В решті рішення залишено без змін.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі №554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року №2-р(II)/2021 у справі №3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі №747/306/19 (провадження №61-1272св20), постанова Верховного Суду у складі колегії колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі №754/5841/17 (провадження №61-17966св19).

Подібні висновки також викладені у постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі №757/33392/16, у якій зазначено, що правочином, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином), може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19 (провадження №61-8593св21)).

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК, що, за правилами ст. 215 цього Кодексу, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України.

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі №359/12165/14-ц .

Отже, цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19), не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України.

Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (подібний висновок викладений в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі №569/6427/16).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18.

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі №523/17429/20.

Велика Палата Верховного Суду у справі №369/11268/16-ц (провадження №14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Кредитор, право вимоги якого виникло пізніше, навіть у разі, якщо його право вимоги «підкорене» умові чи строку, може оспорювати фраудаторні оплатні договори. У фраудаторному оплатному договорі контрагентом боржника може бути інший його кредитор, право вимоги якого виникло раніше. Відповідно в такому разі фраудаторний договір вчинятися боржником для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), а його контрагентом (іншим кредитором) - для створення переваг одного кредитора перед іншим, що очевидно нерозумно та відбувається всупереч принципу добросовісності.

Зазначене викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року у справі №754/18852/21 (провадження №61-3711св23).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що 12 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (в подальшому - ПАТ «Омега банк», на час розгляду позову ліквідовано) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0501/0208/88-015 на суму 150 000 доларів США із строком погашення до 09 лютого 2018 року.

31 жовтня 2008 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до директора Житомирського відділення ВАТ «Сведбанк» Качусова К.В. з проханням розглянути можливість проведення реструктуризації заборгованості за кредитним договором №0501/0208/88-015 від 12 лютого 2008 року.

21 листопада 2008 року Житомирський відділ ВАТ «Сведбанк» направило заяву ОСОБА_2 для розгляду директору центру кредитних експертиз ВАТ «Сведбанк» Рибак Т.М. В свою чергу Житомирське ВАТ «Сведбанк» просило виконати прохання клієнта, а саме надати відстрочку платежу по тілу кредиту терміном на 6 місяців.

Згідно виписки по особовому рахунку ОСОБА_2 за період з 11.02.2008 по 28.11.2012 №5702 підтверджується, що з 21.10.2008 ОСОБА_2 не мав змоги погашати свої зобов`язання за кредитним договором за №0501/0208/88-015 від 12.02.2008. Так, 21.10.2008 та 21.11.2008 заборгованість по сплаті кредиту була винесена на прострочку згідно графіка погашення кредитного договору та згідно розпорядження. 17.02.2009 ОСОБА_2 було сплачено 550,00 грн нарахованої заборгованості. 23.06.2009 - заборгованість по сплаті кредиту була винесена на прострочку згідно графіка погашення кредитного договору та згідно розпорядження. 08.07.2009 ОСОБА_2 було сплачено 17 429,00 грн та 25.08.2009 сплачено 1000 грн заборгованості по кредиту. 14.10.2009 сплачено 1589,49 грн заборгованості по кредитному договору. 21.10.2010 - заборгованість по сплаті кредиту була винесена на прострочку згідно графіка погашення кредитного договору та згідно розпорядження.

На переконання колегії суддів, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач ОСОБА_2 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як з боржника.

Фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду кредиторам) в законодавстві України регулюються тільки в певних сферах (зокрема: у банкрутстві (стаття 20 Закону України від 14 травня 1992 року №2343-XII «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкротом»); при неплатоспроможності банків (стаття 38 Закону України від 23 лютого 2012 року № 4452-VI «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»; у виконавчому провадженні (частина четверта статті 9 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження»).

Водночас, за висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 20 грудня 2023 року у справі №370/3030/21 (провадження №61-12904св23), будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому та обставина, що правочин, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Колегією суддів враховано, що на момент здійснення відчуження спірного майна зобов`язання за договором кредиту, укладеним між банком та ОСОБА_2 , вважалося простроченим, що підтверджується випискою по особовому рахунку ОСОБА_2 за № НОМЕР_1 , його належне виконання не відбулося, про що свідчить судове рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» заборгованості.

Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 подарував спірне майно на користь своєї матері, тобто спірне майно залишилось у члена сім`ї боржника, однак не у власності останнього, що також свідчить про недобросовісну поведінку ОСОБА_2 та намагання уникнути відповідальності за рахунок спірного майна.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може.

Таким чином, аналізуючи наведені вище обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що на момент укладення договору дарування (15.09.2009) ОСОБА_2 мав заборгованість за кредитним договором, що свідчить про те, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі).

З врахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи дозволяють кваліфікувати як фраудаторний договір дарування, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність у нього заборгованості за кредитним договором №0501/0208/88-015 від 12.02.2008, уклав 15.09.2009 договір дарування, за яким з метою уникнення звернення стягнення безоплатно відчужив квартиру АДРЕСА_1 своїй матері ОСОБА_3 .

Тому правильним є висновок суду першої інстанції про визнання недійсним оспорюваного договору дарування у зв`язку з його фраудаторністю.

Посилання в апеляційних скаргах на те, що у ОСОБА_2 є інше майно (зокрема будинок АДРЕСА_3 ), за рахунок якого можна звернути стягнення для забезпечення вимог кредитора є помилковими, оскільки рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.05.2016 у справі №278/613/16-ц задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна. Визнано будинок АДРЕСА_3 об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 ідеальну частину будинку АДРЕСА_3 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №374382706 від 15.04.2024 вбачається, що ОСОБА_4 зареєструвала за собою 10.10.2016 право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_3 на підставі рішення суду від 17.05.2016 у справі №278/613/16.

Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 12, ч. 2 ст. 13, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.1 , ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Разом з тим, доказів того, що за рахунок 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_3 буде виконано в повному обсязі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року, яким задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», право вимоги якого перейшло до ОСОБА_1 заборгованості у сумі 137 267,7 доларів США, що складає в еквіваленті 3 218 927,56 грн., та 67 854,38 грн пені, шляхом звернення стягнення, матеріали справи не містять.

Інші доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначено в апеляційній скарзі.

Аналізуючи обсяг дослідження доводів заявника та їх відображення в судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав відповідь на всі аргументи і доводи учасників справи, які мають важливе юридичне значення для правильного вирішення справи.

Щодо строку позовної давності, який просили застосувати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 260 ЦК України визначено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів виходить з того, що закон передбачає два випадки перебігу позовної давності, зокрема, з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушене право.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року №6-17цс17.

Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі №464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).

У справі, що переглядається встановлено, що 12 лютого 2008 року між ВАТ «Сведбанк» (в подальшому - ПАТ «Омега банк», на час розгляду позову ліквідовано) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №0501/0208/88-015 на суму 150 000 доларів США з строком погашення до 09 лютого 2018 року. Вищевказаний договір було укладено з порукою ОСОБА_4 , договір поруки №0501/0208/88-015-р від 12.02.2008.

15 вересня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Т.В. за №2952 від 15.09.2009.

Зі змісту постанови Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №2-251/12 встановлено, що 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» укладено договір факторингу №15, відповідно до якого, банк відступив фактору право вимоги стягнення заборгованості до ОСОБА_2 за кредитним договором №0501/02/08/88-015, загальна сума якої, станом на 28 листопада 2012 року складала 206 684,26 долара США.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В подальшому, 06 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «ФК «Арбо фінанси» укладено договір факторингу, відповідно до якого, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило фактору право вимоги стягнення заборгованості до ОСОБА_2 за кредитним договором №0501/02/08/88-015, загальна сума якої, станом на 28 листопада 2012 року складала 206 684,26 долара США.

Також, 06 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «Арбо фінанси» та ОСОБА_1 укладено договір №06/08 про відступлення права вимоги, відповідно до якого, ТОВ «ФК «Арбо фінанси» відступило ОСОБА_1 право вимоги стягнення заборгованості до ОСОБА_2 за кредитним договором №0501/02/08/88-015, загальна сума якої, станом на 28 листопада 2012 року складала 206 684,26 долара США.

Таким чином, з 06 серпня 2020 року у ОСОБА_1 виникло право вимагати від ОСОБА_2 виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року і саме з цього часу ОСОБА_1 міг дізнатися про порушення своїх прав укладенням договору дарування від 15 вересня 2009 року.

При цьому слід враховувати, що у відповідності до статті 514 ЦК України до ОСОБА_1 , як до нового кредитора, після укладення 06 серпня 2020 року між ним та ТОВ «ФК «Арбо фінанси» договору про відступлення права вимоги перейшли всі належні первісному кредитору права у зобов`язанні, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

З позовом про визнання недійсним правочину ОСОБА_1 звернувся 10 червня 2021 року тобто у межах трирічного строку позовної давності.

Відтак суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про обґрунтованість клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду, оскільки строк звернення ОСОБА_1 з позовом до суду про визнання недійсним правочину не пропущений.

Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції в частині поновлення ОСОБА_1 строку подання позову про визнання недійсним договору дарування квартири підлягає скасуванню.

Колегія суддів, даючи оцінку доводам апеляційних скарг щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу в розмірі 60 000 грн., виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

В матеріалах справи, що переглядається на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надану ОСОБА_1 адвокатом Бородіним Д.В міститься копія ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 10.06.2022 та копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 29.03.2012 за №645.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підстави яких суд першої інстанції солідарно стягнув із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 60 000,00 грн., а саме договори про надання правничої допомоги та протоколи погодження гонорару від 28.05.2022.

Враховуючи наведені вище положення процесуального законодавства та беручи до уваги те, що в силу положень ст. 81 ЦПК України позивач не надав доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції не мав правових підстав для стягнення таких витрат з відповідачів на користь позивача.

Відтак, доводи апеляційних скарг в цій частині є обґрунтованими та такими, що заслуговують на увагу.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 солідарно на користь позивача ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в сумі 60 000,00 грн підлягає скасуванню.

Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити його.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визнання договору дарування недійсним є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування у вказаній частині за наведеними у скаргах доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційних скарг не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції у вказаній частині слід залишити без змін, в частині поновлення строку на подання позову про визнання недійсним договору дарування та в частині стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу підлягає скасуванню.

Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції щодо суті спору залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 , представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23 листопада 2023 року в частині визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 залишити без змін, а в частині поновлення строку на подання позову про визнання недійсним договору дарування та в частині стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 19 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді