ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7366/24 Справа № 201/43/24 Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (суддя першої інстанції Приходченко О.С.),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Акціонерне товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому просило стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованість за договором у сумі 7 521,22 долар США, яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 243,51 долари США, заборгованості за відсотками у розмірі 1 428,72 доларів США, заборгованість по комісії у розмірі 648,99 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язання у розмір 2 200 доларів США, а також судовий збір у розмірі 4 144 грн. 94 коп.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором за № MRT9G204000021 від 19 липня 2007 року станом на 11 грудня 2023 року у розмірі 7 521 долар США 22 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2023 року становить 276 329 гривень 62 коп., яка складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 243 долари США 51 цент, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2023 року становить 119 166 гривень 56 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 1 428 доларів США 72 центи, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2023 року становить 52 491 гривню 17 коп., заборгованість по комісії у розмірі 648 доларів США 99 центів, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2023 року становить 23 843 гривні 89 коп., та пені за несвоєчасність виконання зобов`язання у розмір 2 200 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2023 року становить 80 828 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 4 144 гривні 94 коп.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , її представник ОСОБА_2 , та подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було грубо порушено норми матеріального та процесуального права.

Скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції що позивачем не пропущено строк позовної давності не базується на законі.

Також зазначає, що судом не було розглянуто клопотання про надання відповідачу та її представнику копію кредитного договору від 19.07.2007 року у форматі в якому буде можливо розуміти зміст цього документа.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 , просили рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Від представника АТ КБ «ПриватБанк» - Христян О.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити оскаржуване рішення без змін. У судовому засіданні підтримала свої заперечення.

У судовому засіданні ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MRT9G204000021 (а.с. 13-15). Відповідно до умов договору, відповідачеві було надано кредитні кошти шляхом видачі готівки у розмірі 4 400 доларів США строком з 19 липня 2007 року по 15 липня 2027 року, а відповідач зобов`язалася грошові кошти повернути і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

Пунктом 4.1 кредитного договору № MRT9G204000021 від 19 липня 2007 року сторони погодили, що при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого п. 2.2.2, п. 2.2.3 даного договору банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банкові пеню у розмір 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Пунктом 6.2 кредитного договору № MRT9G204000021 від 19 липня 2007 року сторони погодили, що при невиконанні позичальником умов п. 2.2.11 договору (для здійснення останнього погашення по кредиту позичальник звертається в банк, який надає інформацію про заборгованість позичальника за кредитним договором) банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому, позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати

На підставі ордеру-розпорядження № MRT9G204000021 від 17 липня 2007 року відповідач 19 липня 2007 року отримала готівкою 4 400 доларів США (а.с. 17, 17 оберт).

Відповідно до умов додаткової угоди № 1/1-1 до кредитного договору № MRT9G204000021 від 19 липня 2007 року з 21 липня 2010 року розмір відсоткової ставки складає 13,54% річних (а.с. 16).

Відповідач умови договору не виконала, кредитні кошти не повернула, відсотки за користування кредитом не сплатила.

Відповідачем порушуються взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, внаслідок чого, станом на 11 грудня 2023 року відповідно до розрахунку, наданого позивачем, виникла заборгованість у розмірі 7 521, 22 долар США (а.с. 7-11).

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у відповідачки перед Банком існує заборгованість, яка ОСОБА_1 добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 4ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частин 1,2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що 19 липня 2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MRT9G204000021 (а.с. 13-15). Відповідно до умов договору, відповідачеві було надано кредитні кошти шляхом видачі готівки у розмірі 4 400 доларів США строком з 19 липня 2007 року по 15 липня 2027 року, а відповідач зобов`язалася грошові кошти повернути і сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом.

На підставі ордеру-розпорядження № MRT9G204000021 від 17 липня 2007 року відповідач 19 липня 2007 року отримала готівкою 4 400 доларів США (а.с. 17, 17 оберт).

Відповідно до умов додаткової угоди № 1/1-1 до кредитного договору № MRT9G204000021 від 19 липня 2007 року з 21 липня 2010 року розмір відсоткової ставки складає 13,54% річних (а.с. 16).

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості, у відповідачки перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 7521,00 Доларів США.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 не заперечувала проти укладення вказаного кредитного договору 19.07.2007 року з АТ КБ «ПриватБанк».

З урахуванням вищезазначеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку не повернуті, що свідчить про порушення прав банку, тому кредитор вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення грошових коштів.

Апеляційний суд вважає, що Банком належними доказами доведено факт укладення кредитного договору з відповідачкою та надання їй кредитних коштів, а у свою чергу відповідачкою взяті на себе зобов`язання у повному обсязі не виконані та не погашено заборгованість.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, які доведені належними та допустимими доказами.

Відповідачкою або її представником розмір заборгованості не заперечувався а ні у суді першої а ні у апеляційної інстанції, власного контр розрахунку не надано, наявну заборгованість перед банком належними доказами не спростовано.

Доводи апеляційної скарги, що Банком було пропущено строк позовної давності для звернення із даним позовом, є безпідставними та суперечать нормам матеріального права.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Матеріалами справи встановлено, що 19 липня 2007 року між відповідачкою і Банком було укладено кредитним договір MRT9G204000021 .

Згідно п.7.1 вказаного договору, банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівка через касу на строк з 19 липня 2007 року по 15 липня 2027 року включно.

Згідно позовної заяви, Банк із вказаним позовом до суду звернувся 29.12.2023 року,що підтверджується поштовим конвертом (а.с.27)., тобто в межах встановленого строку, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності.

Що стосується доводів скарги, що судом не було розглянуто клопотання, щодо витребування копія кредитного договору, колегія вважає їх безпідставними, оскільки в матеріалах справи наявний читабельний кредитним договір, а тому відсутня була потреба, щодо такого клопотання.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О. В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 26 вересня 2024 року.

Головуючий суддя О. В. Халаджи