КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2024 року м. Київ

Унікальний номер справи № 753/1594/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/6912/2024

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Дячук І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Гусак О.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, -

в с т а н о в и в :

У січні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати 254 682,77 грн. та 3 % річних 119 243,15 грн., що загалом складає 373 925,92 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що 15 травня 2017 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/1507216 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг (позику) у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715,60 грн. 07 липня 2021 року державним виконавцем Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1. Однак, вищевказане вказане рішення боржником не виконується, отже, у відповідності до ст. 625 ЦК України вважав за можливе стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних за період невиконання судового рішення, з часу набрання рішення законної сили по справі № 753/15072/16, але обмежуючись трьома роками нарахування.

Звертав увагу, що в рамках досудового врегулювання спору 22 січня 2022 року позивач звернувся до відповідача із вимогою, якою просив сплатити інфляційні втрати 254 682,77 грн. та 3 % річних 119 243,5 грн., що загалом складає 373 925,92 грн. Однак, вимога залишена без відповіді, кошти не сплачені(т. 1 а.с. 1-2).

30 червня 2022 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Ковальчука О.М. на адресу суду надійшов відзив, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилався на те, що оскільки заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року набрало законної сили 11 жовтня 2017 року, то звернення до суду про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат має обчислюватись з 11 жовтня 2017 року, а відтак, відповідний процесуальний строк є пропущеним. Звертав увагу, що позивачем було пропущено строк для пред`явлення до виконання виконавчих листів, виданих у справі № 753/15072/16. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року, яка набрала законної сили 06 травня 2021 року, було поновлено пропущений строк пред`явлення до виконання виконавчих листів № 753/15072/16, які видано 24 січня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва. При цьому, виконавче провадження з примусового виконання рішення відкрито 07 липня 2021 року. Вказані обставини можуть враховуватись при обрахунку 3 % річних, оскільки нарахування 3 % річних до 06 травня 2021 року вважав неможливим.

Крім того, звертав увагу, що відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктами 18 і 19 , відповідно до яких «у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».

Також, зазначав, що Дарницьким рішенням суду заборгованість стягнуто у іноземній валюті, тому інфляційні втрати не нараховуються, 3 % річних можуть визначені у доларах, однак позивач нарахував їх у гривні.

Посилався на введення на всій території України з 12 березня 2020 року карантину, що вплинуло на можливість виконання відповідачем зобов`язання за рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року. Крім того, відповідно до п. 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. З огляду на викладене, вважав, що нарахування 3 % річних за період з 12 березня 2020 року по 22 січня 2022 року є неможливим (а.с. 29-31).

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 12 вересня 2023 року залучено ОСОБА_2 у якості позивача як правонаступника ОСОБА_3 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних витрат (т. 1 а.с. 173-175).

23 жовтня 2023 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Аваєвої Н.В. надійшла заява про уточнення (збільшення) позовних вимог у якій вона просила стягнути із відповідача на користь позивача інфляційні витрати у розмірі 271 984,16 грн. та 3 % річних у розмірі 119 243,20 грн. (а.с.191-193).

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три проценти річних у розмірі 119 243,20 грн. за час прострочення виконання грошових зобов`язань за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2022 року, що утворились після ухвалення рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року, та 1 121,78 грн. судового збору. В іншій частині позовних вимог відмовлено (т. 1 а.с. 238, 240-243).

Не погодившись з рішенням районного суду, 11 січня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.М. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (т. 2 а.с. 1-6, 49-55).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що всупереч положенням ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних відбувалося за період з 22 вересня 2019 року по 22 січня 2022 року, проте, судом першої інстанції не було врахованого той факт, що виконавчі листи № 753/15072/16, видані Дарницьким районним судом м. Києва 01 червня 202 року були визнані постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2023 року у справі № 753/2166/22 такими, що не підлягають виконанню. Крім того, із ОСОБА_1 , в рамках виконавчого провадження відбувалось постійне стягнення з його пенсії.

Вказував, що пункт 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. З огляду на викладене, вважав, що нарахування 3 % річних за період з 12 березня 2020 року по 222 січня 2022 року є неможливим.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 вересня 2019 року № 464/3790/16-ц зазначав, що при обрахунку 3 % річних за основу має братись прострочена сума визначена у договору чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Звертав увагу, що позивач нараховуючи заборгованість за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2022 року вводив суд в оману щодо невиконання судового рішення про стягнення боргу, та свідомо не зазначав про суми коштів, які були сплачені апелянтом в ході виконавчого провадження. Так, з 12 липня 2021 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 було винесено постанову про звернення стягнення на пенсію. Щомісячно ОСОБА_1 отримував зарахування в сумі 2 812,36 грн., замість 3 515,33 грн., що свідчить про те, що на користь позивача стягувалось по 703,07 грн. Стягнення вказаних коштів впливає на розрахунок 3 % річних (т. 2 а.с. 1-6, 49-55).

18 березня 2024 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Аваєвої Н.В., в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 105-109).

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Ковальчук О.М. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити. Представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Аваєва Н.В. заперечувала проти скарги і просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Повідомлення відповідача ОСОБА_1 та позивачки ОСОБА_2 повернулись із відмітками працівників пошти про відсутність адресатів за зазначеними ними адресами, заяви про зміну адреси місця проживання (перебування) від вказаних осіб до суду не надходили. Поряд з цим, факт належного сповіщення ОСОБА_1 підтвердив його представник - адвокат Ковальчук О.М., а сповіщення ОСОБА_2 визнала - адвокат Аваєва Н.В. про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 91-104, 120).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Зважаючи на вимоги ч. 9 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволеннюза таких підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року у справі № 753/15072/16 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг (позику) в сумі у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715,60 грн.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 залишено без задоволення. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 3-6).

24 січня 2020 ОСОБА_5 видано два виконавчі листи на виконання заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року, в яких зазначено про набрання рішенням суду законної сили 11 жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 34-36).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2020 року справі № 753/15072/16-ц поновлено пропущений строк на пред`явлення до виконання виконавчих листів № 753/15072/16, які видано 24 січня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва (т. 1 а.с. 34-36).

Постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 11 січня 2021 року - скасовано та прийнято постанову: заяву ОСОБА_3 про поновлення строку для пред`явлення виконавчих листів до виконання - задоволено. Поновлено пропущений строк на пред`явлення до виконання виконавчих листів №753/15072/16 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, які видано 24 січня 2020 року Дарницьким районним судом м. Києва.

За заявою стягувача було 01 червня 2021 року було повторно видано виконавчі листи № 753/15072/16 на виконання рішення Дарницького районного суду м. Києві від 15 травня 2017 року.

Постановою головного державного виконавця Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Стеценко Н.В. 07 липня 2021 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 753/15072/16 від 01 червня 2021 року (т. 1 а.с. 7).

Постановою головного державного виконавця Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Стеценко Н.В. 07 липня 2021 відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа № 753/15072/16 від 01 червня 2021 року (т. 1 а.с. 32).

Постановою головного державного виконавця Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Стеценко Н.В. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 12 липня 2021 року звернуто стягнення на доходи ОСОБА_1 , що отримує дохід у Головному управлінні пенсійного фонду України в м. Києві у розмірі 20 % до погашення боргу на загальну суму 1 461 256,86 грн. (т. 1 а.с. 343-34).

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 04 серпня 2022 року у справі № 753/2166/22 визнано виконавчий лист № 753/1072/16, виданий Дарницьким районним судом м. Києва від 01 червня 2021 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу у сумі 50 000,00 доларів США, що еквівалентно - 1 323 715, 60 грн. - таким, що не підлягає виконанню. Визнано виконавчий лист № 753/1072/16, виданий Дарницьким районним судом м. Києва від 01 червня 2021 року на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року, щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору у розмірі 4 210,64 грн. - таким, що не підлягає виконанню (т. 1 а.с. 56-57).

Постановою головного державного виконавця Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Стеценко Н.В про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 753/15072/16, виданого 01 червня 2021 року, закінчено (т. 1 а.с. 93).

Постановою головного державного виконавця Дарницького відділу ДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Стеценко Н.В про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_1 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 753/15072/16, виданого 01 червня 2021 року, закінчено (т. 1 а.с. 93, зворот).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

З досліджених судом матеріалів справи встановлено, що на підставі заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2017 року по справі № 753/15072/16 у ОСОБА_1 виникло зобов`язання перед ОСОБА_3 .

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняєтьсявід відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року (справа № 916/190/18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.»

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року (справа № 759/4755/19) викладений такий правовий висновок: «У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 759/15639/13-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн., тобто вимога ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

Апеляційний суд правильно відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що ПАТ «Дельта Банк» пропущено строк для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання, оскільки вказана обставина не має правового значення.»

У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року (справа №462/5025/20 викладений такийвисновок щодо строку давності у спорі про стягнення коштів за ст.625 ЦК України: «Апеляційний суд не врахував, що з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову».

Судом встановлено, що заборгованість, стягнута з ОСОБА_1 судовим рішенням, ним не погашена, протилежного останнім не доведено, відтак його боргове зобов`язання перед позивачем, продовжує існувати.

За таких обставин позивач, правонаступником якого є ОСОБА_2 , мав право на звернення до суду з вимогою про стягнення з відповідача на його користь 3% річних за прострочення виконання останнім грошового зобов`язання.

Колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про те, суд першої інстанції не врахував, що позивачем були пропущені строки пред`явлення до виконання виконавчих листів, видані у справі № 753/15072/16 та виконавчі листи були визнані такими, що не підлягають виконанню, оскільки, постановою Київського апеляційного суду від 06 травня 2021 року у справі № 753/15072/16-ц поновлено строк для пред`явлення виконавчих листів до виконання, а постановою Київського апеляційного суду від 04 травня 2023 року у справі № 753/2166/22 визнані такими, що не підлягають виконанню повторно видані виконавчі листи, оскільки підстави для повторної видачі нових виконавчих листів по справі відсутні. При цьому, вимога про стягнення заборгованості за основним зобов`язанням вже захищена у судовому (примусовому) порядку.

У постанові Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 759/4755/19 Верховний Суд погодився із судом апеляційної інстанції щодо відсутності підстав вважати зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року натуральним зобов`язанням, оскільки заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 грудня 2013 року у справі № 759/15639/13-ц стягнено з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1210-Ф від 2 червня 2008 року у розмірі 5 086 710,38 грн, тобто вимога ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за кредитом вже захищена у судовому (примусовому) порядку. У такому випадку, обставина пропуску строку для пред`явлення виконавчих листів у справі № 759/15639/13-ц до виконання не має правового значення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що «чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу».

Прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Так, ОСОБА_2 , правонаступник ОСОБА_3 , просила стягнути 3 % річних за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2022 року у розмірі 119 243,20 грн. (т. 1 а.с. 193).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що: «визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 вказано, що: «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)».

Відповідач, заперечуючи проти заявленого позивачем розміру 3 % річних, зазначав, що нараховуючи заборгованість за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2022 року позивач вводив суд в оману щодо невиконання судового рішення про стягнення боргу, та свідомо не зазначав про суми коштів, які були сплачені апелянтом в ході виконавчого провадження. Так, з 12 липня 2021 року в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2 було винесено постанову про звернення стягнення на пенсію. Щомісячно ОСОБА_1 отримував зарахування в сумі 2 812,36 грн., замість 3 515,33 грн., що свідчить про те, що на користь позивача стягувалось по 703,07 грн.

На підтвердження вказаного відповідач надав до суду: копію виписки по надходженням АТ КБ «ПриватБанк»; копію довідки з АТ КБ «ПриватБанк»; довідку про доходи № 4772 4570 3971 1758 (т. 1 а.с. 36-38).

Проте, з наданих апелянтом доказів не вбачається, що відбувались звернення стягнення на пенсію відповідача в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2. Таким чином, вказані доводи відхилені судом.

Крім того, апелянт посилався на те, що відповідно до пункту 15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. З огляду на викладене, вважав, що нарахування 3 % річних за період з 12 березня 2020 року по 222 січня 2022 року є неможливим.

Між тим, в даному випадку заявлена вимога про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних.

Так, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України).

До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.

Водночас формулювання статті 625 Цивільного кодексу України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів.

За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, не є штрафними санкціями (постанова ВСУ від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс1 1).

Таким чином, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 17 березня 2020 року № 530-ІХ, як підставу для звільнення відповідача від сплати 3% річних, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2023 року у справі № 709/1320/21 (провадження 61-7203св22).

В апеляційній скарзі апелянт також посилався на те, що при обрахунку 3 % річних за основу має братись прострочена сума визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Дніпровським районним судом м. Києва від 15 травня 2017 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 борг (позику) у розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 323 715,60 грн.

При цьому, позивач просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 3 % річних за період з 22 січня 2019 року по 22 січня 2022 року у розмірі 119 243,20 грн.

Так, відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц «при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році)».

Дане твердження також узгоджується з постановою Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22, провадження № 61-8119ск23.

Судом першої інстанції здійснено перерахунок 3% річних з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті (доларах США), та враховано, що сума 3% річних за вказаний період становить 4 500 доларів США (164 520 грн.), тобто більшу суму, ніж заявлена в позовних вимогах (119 243,20 грн. ).

За таких обставин, враховуючи, що суд не може вийти за межі позовних вимог, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 119 243,20 грн.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що розрахунок 3% річних виконаний за період до введення воєнного стану в Україні, а відповідачем не надано до суду доказів неправильного нарахування 3 % річних, так як не надано і власного розрахунку 3 % річних.

Таким чином, суд першої інстанції надав належну оцінку спірним правовідносинам та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 12 грудня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 19 квітня 2024 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

О.В. Борисова

В.М. Ратнікова