ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5929/24 Справа № 207/1532/17 Суддя у 1-й інстанції - Погребняк Т. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.

секретар судового засідання Драгомирецька А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради на рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року у справі за позовом прокурора Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Кам`янської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев Вячеслав Олександрович, державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астаф`єва Світлана Іванівна, про визнання нікчемним дублікату свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2017 року прокурор Дніпродзержинської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, який діє в інтересах Кам`янської міської ради, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцев В. О., державний реєстратор відділу державної реєстрації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради Астаф`єва С. І., про визнання нікчемним дубліката свідоцтва про право власності на житло та розпорядження про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна.

Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, мотивовані тим, що будинок АДРЕСА_1 був побудований у 1976 році.

Рішенням виконавчого комітету Баглійської районної ради народних депутатів № 78/1 від 16.11.1990 р. «Про оформлення права власності на державний житловий фонд» було вирішено доручити Дніпродзержинському бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності на вищезазначений житловий будинок, який перебував на балансі житлово-комунального управління виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", за підприємством з державною формою власності - ВО "Придніпровський хімічний завод".

Відповідно до п.13 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31.01.1966, Дніпродзержинським міським БТІ 12.02.1991р. видано реєстраційне посвідчення про реєстрацію будинку.

Позивач зазначає, що відповідно до рішення виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22.09.2004р. «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» у комунальну власність міста передано житловий фонд, що перебував на балансі відкритих акціонерних товариств та підприємств, і житловий фонд, що увійшов до статутних фондів підприємств при приватизації, в тому числі й будинок АДРЕСА_1 .

Крім того, позивач зазначає, що відповідно до рішення Дніпродзержинської міської ради № 567-19/IV від 24.06.2005р. «Про затвердження реєстру об`єктів житлового фонду, що належать до комунальної власності міста» будинок АДРЕСА_1 включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпродзержинська за порядковим номером 271 в додатку до вказаного рішення, а отже належить до комунальної власності територіальної громади м.Дніпродзержинська.

Відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/3114 від 14.11.2017 квартира АДРЕСА_2 перебуває на балансі комунального підприємства «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду».

Згідно з особистим рахунком на квартиру АДРЕСА_2 , у ній були зареєстровані: з 26.09.1978 року ОСОБА_4 , була знята з реєстрації 29.03.2016 року; з 12.08.1991 року ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , був знятий з реєстрації 13.06.2006 року; з 03.05.1994 року ОСОБА_6 , був знятий з реєстрації 29.03.2016 року.

Позивач вказує, що у провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження № 000098 від 17.11.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України та № 0000322 від 09.02.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. 15.12.2015 року здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015 року, про що державним реєстратором прав на нерухоме майно 15.12.2015 року внесено запис № 12644291 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло, квартира приватизована гр. ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу міськвиконкому № 01435 від 07.08.1995).

Однак, відповідно до інформації Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно Кам`янської міської ради № 05-07/1040 від 11.04.2017 року розпорядчих документів щодо передачі квартири по АДРЕСА_3 з комунальної власності у власність громадян не приймалося. Розпорядження органу приватизації від 02.12.2015 року № 5/498-р не видавалося.

Таким чином, право власності територіальної громади на спірну квартиру перейшло до ОСОБА_2 в обхід встановленої законодавством приватизаційної процедури.

У подальшому ОСОБА_2 25.12.2015 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу зазначеної квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кудрявцевим В.О..

28 травня 2016 року ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_1 ..

Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив: - визнати нікчемними розпорядження Департаменту комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради від 02.12.2015 № 5/498-р про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, виданого на підставі заяви ОСОБА_2 та дублікат свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995 року, виданий Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015 року; - скасувати записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру

АДРЕСА_4 від 15.12.2015 року щодо реєстрації державним реєстратором ОСОБА_7 права власності на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, серія та номер 5/498-р, виданий 02.12.2015 року, видавник: Департамент комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради за ОСОБА_2 ;

б) № 12760330 від 25.12.2015 року Державний реєстратор: приватний нотаріус Кудрявцев В.О. Підстава виникнення права власності: Договір купівлі-продажу, серія та номер: 1623, виданий 25.12.2015 року, видавник: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В.О. за ОСОБА_3 ;

в) № 14754015 від 28.05.2016р. Державний реєстратор: приватний нотаріус Кудрявцев В.О. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 624, виданий 28.05.2016р., видавник: Приватний нотаріус Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцев В.О. за ОСОБА_1

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_2 за територіальною громадою міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради;

- витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Кам`янське в особі Кам`янської міської ради об`єкт житлової нерухомості - квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 04) загальною площею 51,8 кв. м., вартістю 174224,00 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду мотивоване тим, що прокуратура не обґрунтувала, в чому полягає порушення прав та інтересів Кам`янської міської ради, інших осіб у цій справі, та не зазначила підстав для представництва інтересів Кам`янської міської ради в суді, не надала належних і достовірних доказів, які свідчили б про необхідність захисту законних інтересів Кам`янської міської ради. Суд зазначив, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська обласна прокуратура в інтересах Кам`янської міської ради посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та увалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність повноважень у прокурора на звернення до суду з даним позовом в інтересах Кам`янської міської ради. При цьому, апелянт вважає неправильним висновок суду про те, що прокуратурою при зверненні до суду з даним позовом не надано доказів того, що спірна квартира перебуває у комунальній власності, що свідчить про порушення інтересів міської ради внаслідок її відчуження. Крім того, апелянт вказує на безпідставність висновку суду щодо відсутності підстав для витребування спірної квартири від добросовісного набувача ОСОБА_1 ..

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Горбаненко С. В. просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури, яка діє в інтересах Кам?янської міської ради залишено без задоволення. Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 08 грудня 2021 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 03 квітня 2024 року скасовано постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 квітня 2023 року, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, врахувавши наданий відзив на апеляційну скаргу, а також врахувавши правовий висновок Верховного суду, викладений у постанові від 03 квітня 2024 року, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, на момент звернення до суду з цим позовом квартира АДРЕСА_2 не є власністю держави і не відноситься до майна, яке належить Кам`янській міській раді.

З відповіді Обласного комунального підприємства «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 14 червня 2017 року № 862 встановлено, що згідно з даними інвентаризаційної справи відомостей про реєстрацію прав власності на вказану квартиру немає. На будинок АДРЕСА_1 , який належав у цілому ВО «Придніпровський хімічний завод», було видане реєстраційне посвідчення від 12 лютого 1991 року згідно з рішенням Баглійської райради від 16 листопада 1990 року № 378/1.

Встановлено, що 25 грудня 2015 року ОСОБА_2 уклав з ОСОБА_8 договір купівлі-продажу спірної квартири. Зазначений договір посвідчений та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кудрявцевим В. О. в реєстрі за № 1623.25 грудня 2015 року приватний нотаріус Кудрявцев В. О. провів державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3

28 травня 2016 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу спірну квартиру продав ОСОБА_1 . Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Кудрявцевим В. О. та зареєстрований в реєстрі за № 624.

У провадженні СВ Кам`янського ВП ГУНП в Дніпропетровській області перебувають кримінальні провадження: від 17 листопада 2016 року № 000098 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України, та від 09 лютого 2017 року № 0000322, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 190 КК України.

Досудовим слідством встановлено, що державний реєстратор прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ ОСОБА_7 15 грудня 2015 року здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07 серпня 1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження від 02 грудня 2015 року № 5/498-р. Згідно з даними зазначеного дубліката свідоцтва про право власності на житло, спірна квартира приватизована ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу житлової площі міськвиконкому від 07 серпня 1995 року № 01435).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вказав дві підстави, а саме: прокуратура не мала повноважень на представництво інтересів держави в особі Кам?янської міської ради в суді, а також ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, а тому витребування майна призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний надмірний тягар.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що на прокуратуру покладаються функції, зокрема представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України.

Згідно з ч.ч. 3. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження,

а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до судуз відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову

в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19). У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду

у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року

у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Звертаючись з позовом, прокурор зазначив, що у даному випадку порушення інтересів держави полягає в тому, що квартира АДРЕСА_2 незаконно, без волі власника, вибула з комунальної власності міста, що позбавляє Кам?янську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатися ними, чим завдається шкода державі. Прокуратурою встановлено неналежне виконання Кам?янською міською радою повноважень щодо контролю за збереженням та використанням комунального майна, бездіяльність, яка виразилася у не вжитті жодних заходів щодо повернення спірного майна в судовому порядку.

Звертаючись з цим позовом до суду, прокурор самостійно обґрунтував необхідність захисту інтересів держави у збереженні комунального майна, яка є власністю територіальної громади, яке не можна передавати у власність без згоди власника, і згідно частиною другою статті 56 ЦПК України набув статус позивача.

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову з указаних підстав.

Таким чином, рішення у вказаній частині підлягає зміні, шляхом виключення із мотивувальної частини рішення посилання на відсутність в прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог з підстав того, що витребування спірної квартири у ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний надмірний тягар, з огляду на наступне.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції застосовується з огляду на такі принципи: 1) у першому реченні першого абзацу закладається принцип мирного володіння майном, який має загальний характер; 2) принцип, викладений у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплений у другому абзаці принцип визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166168).

Критеріями пропорційності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine,заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України).

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до ордеру № 260 серія 17 від 09.04.1984 року, право користування квартирою (зайняття квартири) АДРЕСА_2 було надане 09.04.1984 року Виробничим об`єднанням "Придніпровський хімічний завод" у безстрокове користування сім`ї наймачів Нуждіних, що складалася з трьох осіб, як житло з державного відомчого житлового фонду; наймодавець - Житлово-комунальне управління ВО "Придніпровського хімічного заводу"; надана квартира є 2-кімнатною, житлова площа квартири

АДРЕСА_5 містить печатку Житлово-комунального управління Виробничого об`єднання "Придніпровський хімічний завод", отже, квартира була надана для проживання як житло з відомчого житлового фонду, а не з житлового фонду місцевих Рад.

На дату видачі Ордеру державний житловий фонд перебував у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд), у відповідності зі ст. 5 Житлового кодексу УРСР від 39.06.1983 року № 5464-Х, введений в дію 01.01.1984 року.

Матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 був переданий з державної до комунальної власності 22.09.2004 року за рішенням Виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 660 від 22.09.2004 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлового фонду державного підприємства «Придніпровське житлово-комунальне об`єднання» у комунальну власність міста.

Право користування (проживання у спірній квартирі надане ОСОБА_4 , за довідкою ТОВ «ЄРЦ КП» № 2/4728 від 20.02.2018 року, тобто ще до реєстрації державної власності на будинок по АДРЕСА_1 .

15.12.2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Дніпродзержинського МУЮ Астаф`євою С.І. здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 на підставі дубліката свідоцтва про право власності на житло від 07.08.1995 року, виданого Департаментом комунальної власності та земельних відносин Дніпродзержинської міської ради на підставі розпорядження № 5/498-р від 02.12.2015 року, про що державним реєстратором прав на нерухоме майно 15.12.2015 року внесено запис № 12644291 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно даних зазначеного дублікату свідоцтва про право власності на житло приватизована ОСОБА_2 (розпорядження відділу обліку та розподілу міськвиконкому № 01435 від 07.08.1995).

В подальшому ОСОБА_2 25.12.2015 року уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири.

ОСОБА_1 набула право власності на спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_3 , 28.05.2016 року.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Матеріалами справи встановлено, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності на зазначений об`єкт нерухомого майна у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване саме за ОСОБА_3 ..

Отже, добросовісна особа ОСОБА_1 , яка придбавала нерухоме майно у власність, мала право покладатися на відомості про речові права ОСОБА_3 на спірне нерухоме майно та його обтяження (наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та задоволення позову призведе до покладання на неї надмірного тягара.

Встановивши вказані обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для витребування у ОСОБА_1 спірної квартири на користь позивача.

Доводи апелянта в скарзі про безпідставність висновку суду щодо відсутності підстав для витребування спірної квартири від добросовісного набувача ОСОБА_1 , колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлених обставин справи та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Більш того, вказані доводи були предметом дослідження судом першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні, шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в задоволенні позову з підстав відсутності в прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову.

В іншій частині рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Кам`янської міської ради задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 08 грудня 2021 року змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на відмову в задоволенні позову з підстав відсутності в прокуратури повноважень на звернення до суду із цим позову.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2024 року.

Головуючий суддя А.П. Барильська

Судді Е.Л. Демченко

М.О. Макаров