Номер провадження: 22-ц/813/2611/24
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

встановив:

03 травня 2023 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 11 лютого 2015 року у розмірі 35826,05 грн станом на 15 квітня 2023 року, яка складається з наступного: 28725,98 грн заборгованість за кредитом, 7100,07 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 11 лютого 2015 року.

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбаченими кредитним договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Однак, відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, унаслідок чого станом на 15 квітня 2023 року утворилася заборгованість у розмірі 43839,96 грн з яких: 28725,98 тіло кредиту; 7100,07 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року відмовлено у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк».

Не погодившись із вказаним рішенням, АТ КБ «Приватбанк» звернулося з апеляційною скаргою у якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано картку з кредитним лімітом, яка в подальшому перевипускалася. Видача картки та встановлення кредитного ліміту підтверджуються довідками банку, що містять в матеріалах справи, з якої серед іншого убачається, що востаннє, а саме 11 листопада 2021 року відповідачу було видано картку № НОМЕР_1 строком дії до 09/25.

Із виписки по рахунку убачається, що відповідач користувався кредитними коштами, а також частково погашав кредитну заборгованість, однак несвоєчасно та не у повному обсязі.

Судом не взято до увагу, виписку по рахунку, додану до позову, яка є первинним бухгалтерським документом та належним доказом заборгованості за тілом кредиту, а також тим доказом, що підтверджує факт отримання відповідачем кредитної картки та користування нею.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Приписами п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України регламентовано, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (35826,05 грн) не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на момент подачі позову (268400,00 грн).

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

11 лютого 2015 року ОСОБА_1 підписав заяву б/н, на підставі якої АТ КБ «Приватбанк» відкрило картковий рахунок відповідачу. Підписавши цю анкету-заяву відповідач погодився з тим, що ця заява разом з пам`яткою клієнта, умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають договір про надання банківських послуг. Також зазначено, що ОСОБА_1 погодився отримати екземпляр договору про надання банківських послуг, шляхом роздрукування с офіційного сайту www.pb.ua та зобов`язується виконувати умови та правила надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті Приватбанку www.pb.ua ( а.с. 19).

Зазначена вище заява не містить інформації (відомостей) щодо нарахування процентної ставки за користування кредитними коштами.

Відповідачу було видано картки № НОМЕР_2 , та № НОМЕР_3 , остання з яких видана з терміном дії до грудня 2021 року (а.с. 18). Відомості щодо видачі відповідачу інших карток, зокрема № НОМЕР_1 строком дії до 09/25, як про те зазначено в апеляційні скарзі, у матеріалах справи відсутні.

З довідки, доданої банком до позову, про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 убачається, що 11 лютого 2015 року останньому було встановлено кредитний ліміт у розмірі 1000 грн, який у подальшому неодноразово змінювався, а саме 13 грудня 2015 року збільшено до 8000 грн, 21 серпня 2017 року збільшено до 25000 грн, 03 жовтня 2018 року збільшено до 34000 грн, 09 травня 2022 року зменшено до 28910,67 грн, 26 грудня 2022 року зменшено кредитний ліміт до 0,00 грн ( а.с. 17).

З виписки по картковому рахунку за договором №б/н, за період 11 лютого 2015 року 18 квітня 2023 року убачається, що відповідач користувалася кредитним коштами, здійснюючи розрахунки за покупки у магазинах, аптеках, АЗС, знімав кошти у банкоматах, а також здійснював поповнення кредитної картки (т.1 а.с. 70-78).

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, станом на 15 квітня 2023 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 35826,05 грн, яка складається з: 28725,98 грн - заборгованість за тілом кредиту; в т.ч. 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту; 28725,98 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 7100,07 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нараховано комісії (т.1 а.с.30).

Відповідач не підписував витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» копія якого додана банком до позовної заяви в обґрунтування заявлених позовних вимог (а.с. 20-59).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано належних доказів у розумінні положень ст. 77 ЦПК України, які б містили відомості щодо предмета доказування та слугували підтвердженням заявлених вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, при цьому судом не прийнято розрахунок заборгованості та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, як докази надані банком на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем з підстав їх недопустимості. Водночас судом зауважено, що самі по собі ці докази, без встановлення факту укладання договору, не є належними та допустимими доказами факту надання відповідачу кредиту та існування у нього заборгованості. Також суд виходив із того, що з позовної заяви взагалі не убачається, що позивач надав відповідачу кредит та у якій саме сумі. Суд першої інстанції надав критичну оцінку довідці про підписання кредитного договору яку вважав недопустимим доказом, згідно якої між АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем підписувався кредитний договір за яким видавалася певна кредитна картка, оскільки сам кредитний договір банком не надано, як і не надано доказів отримання відповідачем зазначеної у довідці картки з, наприклад, його підписом, а копії документів, доданих до позову не засвідчені належним чином.

Колегія суддів щодо наведених вище висновків суду першої інстанції зауважує про таке.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язуватися повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормами ч. 1,2 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитним договором може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі №274/7221/19 (провадження №61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Водночас, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (що було чинним на час видачі кредиту), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій, призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічне за змістом правило закріплене у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (яке є чинним на час вирішення справи судом апеляційної інстанції).

Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.

Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження №61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження №61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження №61-22158св19).

Таким чином, виписка з карткового рахунку, додана до позовної заяви є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, часткового повернення отриманих коштів у кредит.

Виписка по рахунку містить інформацію по карткам, які були видані відповідачу згідно довідки, наданої банком (а.с.18).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі позивач довів належними і допустимими доказами обставини щодо укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, надання позичальнику кредитних коштів, тобто виконання належним чином своїх обов`язків, та прострочення останнім виконання взятих на себе зобов`язань, про що свідчать матеріали справи.

Встановивши факт існування між сторонами кредитних зобов`язань, суд першої інстанції не врахував, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Наведеного вище суд першої інстанції не врахував, унаслідок чого дійшов помилкового висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, саме з підстав, викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Перевіривши доводи позивача на предмет їх обґрунтованості, колегія суддів ураховує таке.

Як убачається з виписки про рух коштів за період з 11 лютого 2015 року по 18 квітня 2023 року та розрахунку заборгованості за договором б/н від 11 лютого 2015 року, а саме з графи "Відсотки погашені за рахунок кредиту", що позивачем здійснювалось автоматичне погашення відсотків за рахунок кредитних коштів.

Так, у період часу з 01 жовтня 2017 року по 01 липня 2022 року за рахунок кредитних коштів погашено відсотки у сумі 41 337,32 грн.

Таким чином, банк обраховуючи заборгованість за тілом кредиту включав не лише фактично витрачені відповідачем грошові кошти, а і нараховував кошти, які ОСОБА_1 не отримував, а саме 41 337,32 грн.

З огляду на ту обставину, що зміст укладеного сторонами кредитного договору від 11 лютого 2015 року у формі заяви, доданої до позовної заяви, не містить умов щодо можливості банку здійснювати погашення відсотків за рахунок тіла кредиту, то у банка були відсутні правові підстави для здійснення автоматичного погашення відсотків у сумі 41 337,32 грн за рахунок кредитних коштів.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), також стягнути заборгованість за простроченими відсотками у розмірі 7100,07 грн.

На підтвердження заявлених позовних вимог, банк посилався на ряд доказів, серед яких: анкета-заява від 11 лютого 2015 року, розрахунки заборгованості, а також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву б/н від 11 лютого 2015 року, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, а тому колегія суддів не приймає до уваги вказаний документ, як джерело доказу на підтвердження заявлених банком позовних вимог.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію, висвітлену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) де зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як було зазначено вище, з довідки, доданої банком до позову убачається, що відповідачу було видано всього лише 2 кредитні картки, остання з яких відкрита 15 березня 2018 року з № НОМЕР_3 строком дії до грудня 2021 року.

Матеріали справи не містять відомостей, та всупереч ст. 12,81 ЦПК України позивачем до суду не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що зазначена кредитна карта після закінчення її строку дії у подальшому була перевипущена банком, відомостей щодо пролонгації терміну дії цієї картки позивачем не надано.

З огляду на вказане вище, колегія суддів вважає, що окрім того, що сторонами не було погоджено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, з підстав зазначених вище, банк також не мав права нараховувати проценти після спливу строку дії кредитної картки, тобто з січня 2022 року до липня 2022 року.

З підстав викладених вище, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку відсотків за користування кредитом.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів встановивши, що розмір заборгованості за тілом кредиту, яку банк просить стягнути з відповідача 28725,98 грн є меншим за сукупний розмір нарахованих виплат, які не були погоджені відповідачем, унаслідок підписання кредитного договору від 11 лютого 2015 року у формі заяви 41337,32 грн, відтак у задоволенні цих позовних вимог необхідно відмовити з підстав їх необґрунтованості, саме з мотивів, викладених у цій постанові.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором б/н від 11 лютого 2015 року, однак не погоджується з мотивами, з яких виходив суд, ухвалюючи оскаржуване рішення, з підстав викладених вище.

У відповідності до приписів ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та ( або) резолютивної частин.

З огляду на викладене вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині судове рішення потрібно залишити без змін.

Згідно з приписами ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на ту обставину, що рішення суду першої інстанції змінено лише у його мотивувальній частині, тобто за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку, позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» залишено без задоволення, то розподіл судових витрат, обумовлених сплатою позивачем судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги не здійснюється.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.В. Кострицький

М.В. Назарова