КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/5545/23
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючий - Немировська О.В.,

судді - Желепа О.В., Мазурик О.Ф.

секретар - Черняк Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АВТОЛАЙФ 2016», Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніка-Трейд», треті особи: Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», ОСОБА_2 , про захист прав на знак для товарів та послуг,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року,

встановив:

у квітні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив: припинити порушення його прав інтелектуальної власності відповідачами шляхом заборони Товариству з обмеженою відповідальністю «АВТОЛАЙФ 2016» (далі - ТОВ «АВТОЛАЙФ 2016») та Товариству з обмеженою відповідальністю «Ніка-Трейд» (далі - ТОВ «Ніка-Трейд») будь-якого використання (виробництво, зберігання, імпорт, експорт, пропонування до продажу, рекламування та продаж) відповідачем знаку для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», зареєстрованим відповідно до заявки №m202108667 від 13.04.2021, свідоцтво НОМЕР_3 для товарів і послуг, віднесених до 01, 02, 03, 04, 17 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, а також скасувати рішення ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 27.10.2022 №191077/зм/22 про реєстрацію знаку для товарів і послуг, стягнути пропорційно з відповідачів на його користь понесені судові витрати в розмірі 55 280,80 гривень, посилаючись на те, що він є співвласником знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 241321 від 10 травня 2018 року, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України для товарів і послуг, віднесених до 1, 4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, а також інших позначень, схожих до ступеню змішування із знаком для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг № 241321.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити по справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ДО «УКРНОІВІ» - Поліщук Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Ніка-трейд» - Школяр А.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення представника відповідача - Школяра А.В. , представника позивача - ОСОБА_3 , та представника третьої особи - ОСОБА_5 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказував, що відповідно до свідоцтва України № НОМЕР_1 від 10 травня 2018 року, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, він та ОСОБА_2 набули права власності на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів і послуг, віднесених до 1, 4 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг. 13.04.2021 ТОВ «АВТОЛАЙФ 2016» подало заявку №m202108667 про реєстрацію торгівельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_1», яка на його думку подібна для знаку для товарів і послуг та використовує позначення на товарі, що реалізує на території України. Не погоджуючись із заявкою він подав два заперечення проти її реєстрації до ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» від 22.11.2022 та від 03.02.2023, однак дану торговельну марку було зареєстровано для всіх зазначених у заявці товарів і послуг. Мінімально змінивши позначення (вигляд) знаку для товарів і послуг відповідачі використовують репутацію та впізнаність цієї торговельної марки для продажу своїх товарів, що порушує його право інтелектуальної власності. За його заявою експертом ТОВ «Експертно-дослідна служба України» Петренком С.А. було проведено експертизу об`єктів інтелектуальної власності та складено Висновок №980/04/2023 від 20.04.2023, в якому було встановлено, що позначення «ІНФОРМАЦІЯ_1» (рішення про реєстрацію від 27.10.2022) відносно всіх товарів 01, 02, 03, 04, 17 класів МКТП є схожим настільки, що його можна сплутати зі знаком для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом для товарів і послуг НОМЕР_4 від 10.05.2018, позначення є таким, що може ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар. В зв`язку з цим позивач просив: припинити порушення прав інтелектуальної власності шляхом заборони відповідачам будь-якого використання (виробництво, зберігання, імпорт, експорт, пропонування до продажу, рекламування та продаж) відповідачем знаку для товарів та послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1», зареєстрованим відповідно до заявки №m202108667 від 13.04.2021, свідоцтво № НОМЕР_2 для товарів і послуг, віднесених до 01, 02, 03, 04, 17 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг, а також скасувати рішення ДП «Український інститут інтелектуальної власності» від 27.10.2022 №191077/зм/22 про реєстрацію знаку для товарів і послуг, стягнути пропорційно з відповідачів на його користь понесені судові витрати в розмірі 55 280,80 гривень.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 01 квітня 2024 року в задоволенні позову було відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що вимога позивача про скасування рішення ДО «Український інститут інтелектуальної власності» від 27.10.2022 №191077/ЗМ/22 про реєстрацію знаку для товарів і послуг «ІНФОРМАЦІЯ_1» за заявкою №m202108667 пред`явлена до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем є ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій». Також позивачем було неправильно обрано спосіб захисту, оскільки відповідно до ст. 19 Закону України «Про охорону прав для творів і послуг» в судовому порядку може бути визнано недійсним повністю або частково свідоцтво, а не рішення про реєстрацію.

Висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки він відповідає встановленим по справі обставинам та судом було правильно застосовано норми матеріального права.

В ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1-3 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.

У своєму рішенні від 01 грудня 2004 року у справі № 18-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що «охоронюваний законом інтерес» треба розуміти, як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, охоронюваний законом інтерес полягає у прагненні особи набути (зберегти) певні матеріальні або нематеріальні блага з метою задоволення певних потреб, якщо такі прагнення є абстрактними, тобто не випливають із певного суб`єктивного права у конкретних правовідносинах. Тому порушення охоронюваного законом інтересу, яке дає підстави для звернення особи за судовим захистом, є створення об`єктивних перешкод на шляху до здобуття (збереження) відповідного матеріального та/або нематеріального блага. Водночас за відсутності об`єктивного порушення прав чи законних інтересів особи її вимоги не підлягають задоволенню.

Спірні правовідносини регулюються Законом України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).

В частинах 1-3 ст. 5 цього Закону вказувалось, що правова охорона надається торговельній марці, яка не суперечить публічному порядку, загальновизнаним принципам моралі, вимогам Закону України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки» та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом.

Об`єктом торговельної марки може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори, форма товарів або їх пакування, звуки, за умови що такі позначення придатні для відрізнення товарів або послуг одних осіб від товарів або послуг інших осіб, придатні для відображення їх у Реєстрі таким чином, що дає змогу визначити чіткий і точний обсяг правової охорони, що надається. Об`єктом торговельної марки не можуть бути імена або псевдоніми осіб, які обіймали керівні посади у комуністичній партії (посаду секретаря районного комітету і вище), вищих органах влади та управління СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних або автономних радянських республік (крім випадків, пов`язаних з розвитком української науки та культури), працювали у радянських органах державної безпеки, назви СРСР, УРСР (УСРР), інших союзних радянських республік та похідні від них, назви, пов`язані з діяльністю комуністичної партії, встановленням радянської влади на території України або в окремих адміністративно-територіальних одиницях, переслідуванням учасників боротьби за незалежність України у XX столітті.

Набуття права на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Строк дії свідоцтва становить 10 років від дати подання заявки до НОІВ і продовжується НОІВ за клопотанням власника свідоцтва щоразу на 10 років, за умови сплати збору в порядку, встановленому пунктом 2 статті 18 цього Закону. Порядок продовження строку дії свідоцтва встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 15 грудня 1993 року № 3689-XII «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» знак - це позначення, за яким товари і послуги одних осіб відрізняються від товарів і послуг інших осіб.

Відповідно до статті 492 Цивільного кодексу України та частини другої статті 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру («Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг»), і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» при визначенні того, чи є торговельна марка добре відомою в Україні, можуть розглядатися, зокрема, такі фактори, якщо вони є доречними: ступінь відомості чи визнання торговельної марки у відповідному секторі суспільства; тривалість, обсяг та географічний район будь-якого використання торговельної марки; тривалість, обсяг та географічний район будь-якого просування торговельної марки, включаючи рекламування чи оприлюднення та представлення на ярмарках чи виставках товарів та/або послуг, щодо яких торговельна марка застосовується; тривалість та географічний район будь-яких реєстрацій та/або заявок на реєстрацію торговельної марки за умови, що торговельна марка використовується чи є визнаною; свідчення успішного відстоювання прав на торговельну марку, зокрема територія, на якій торговельну марку визнано добре відомою компетентними органами; цінність, що асоціюється з торговельною маркою.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 підставі Свідоцтва на знак для товарів і послуг № 241321 від 10 травня 2018 року, виданого Міністерством економічного розвитку і торгівлі України набули права власності на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів і послуг, віднесених до 01, 04 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг. 13.04.2021 ТОВ «Ніка-Трейд» подало заявку №m202108667 на реєстрацію позначення «ІНФОРМАЦІЯ_1» для отримання свідоцтва на торговельну марку для товарів 01, 02, 03, 04, 07, 11, 12, 17 класів МКТП. 03.12.2021 до матеріалів заявки було подано договір ТОВ «Ніка-Трейд» та ТОВ «АВТОЛАЙФ 2016» від 13.04.2021 про передачу права на отримання свідоцтва України на знак для товарів і послуг за заявкою №m202108667, в зв`язку з чим заявником вважався ТОВ «АВТОЛАЙФ 2016».

27.10.2022 видано свідоцтво № НОМЕР_2 для товарів і послуг, віднесених до 01, 02, 03, 04, 17 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг зареєстрованим відповідно до заявки №m202108667 від 13.04.2021.

На підставі розпорядження Кабінету міністрів України від 28.10.2022 №943-р ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» є суб`єктом, який здійснює функції Національного органу інтелектуально власності.

Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

У відповідності до статті 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності належать, зокрема, торговельні марки (знаки для товарів і послуг).

Згідно статті 493 ЦК України суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам.

Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом. Набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку, яка має міжнародну реєстрацію або визнана в установленому законом порядку добре відомою, не вимагає засвідчення свідоцтвом (стаття 494 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 495 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: 1) право на використання торговельної марки; 2) виключне право дозволяти використання торговельної марки; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини першої-четвертої статті 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі, та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Об`єктом знака може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень. Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, у тому числі власні імена, літери, цифри, зображувальні елементи, кольори та комбінації кольорів, а також будь-яка комбінація таких позначень. Право власності на знак засвідчується свідоцтвом. Обсяг правової охорони, що надається, визначається зображенням знака та переліком товарів і послуг, внесеними до Реєстру, і засвідчується свідоцтвом з наведеними у ньому копією внесеного до Реєстру зображення знака та переліком товарів і послуг.

Відповідно до частини другої, третьої статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть одержати правову охорону позначення, що можуть ввести в оману щодо особи, яка виробляє товар або надає послугу. Не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати з: знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи для таких самих або споріднених з ними товарів і послуг; знаками інших осіб, якщо ці знаки охороняються без реєстрації на підставі міжнародних договорів, учасником яких є Україна, зокрема знаками, визнаними добре відомими відповідно до статті 6 bis Паризької конвенції про охорону промислової власності.

Згідно з положеннями статті 6 bis Паризької конвенції про охорону промислової власності, Країни Союзу зобов`язуються чи з ініціативи адміністрації, якщо це допускається законодавством даної країни, чи за клопотанням зацікавленої особи відхиляти або визнавати недійсною реєстрацію і забороняти застосування товарного знака, що становить відтворення, імітацію чи переклад іншого знака, здатні викликати змішування зі знаком, що за визначенням компетентного органу країни реєстрації чи країни застосування вже є у цій країні загальновідомим як знак особи, що користується привілеями цієї Конвенції, і використовується для ідентичних або подібних продуктів.

Частиною першою статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» встановлено, що свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі: а) невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони; б) наявності у свідоцтві елементів зображення знака та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці; в) видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності, або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг) віднесені в ст. 420 ЦК України до об`єктів права інтелектуальної власності.

Суб`єктами права інтелектуальної власності є творець об`єкта інтелектуальної власності, та інші особи, яким належать особисті немайнові та (або) майнові права інтелектуальної власності відповідно до цього Кодексу, іншого закону чи договору. Право інтелектуальної власності виникає (набувається) з підстав, встановлених цим Кодексом, іншим законом чи договором (стст. 421, 422 ЦК України).

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд першої інстанції правильно визначив, що належним відповідачем за позовною вимогою у спірних правовідносинах щодо здійснення реєстрації знаку для товарів і послуг від 27.10.2022 №191077/ЗМ/22 має виступати ДО «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», функції якого на час подання заявки виконувало ДП «Український інститут інтелектуальної власності».

Всі доводи, викладені представником позивача в апеляційній скарзі, були предметом перевірки суду першої інстанції та отримали належну правову оцінку.

Позивач зазначає в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції не застосував положення ч. 5 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», згідно якої свідоцтво надає його власнику право використовувати знак та інші права, визначені цим Законом. Свідоцтво надає його власнику виключне право забороняти іншим особам використовувати без його згоди, якщо інше не передбачено цим Законом: зареєстрований знак стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг; зареєстрований знак стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно наведених у свідоцтві товарів і послуг, якщо внаслідок такого використання ці позначення і знак можна сплутати; позначення, схоже із зареєстрованим знаком, стосовно товарів і послуг, споріднених з наведеними у свідоцтві, якщо внаслідок такого використання можна ввести в оману щодо особи, яка виробляє товари чи надає послуги, або ці позначення і знак можна сплутати. Зазначений довід не спростовує висновку суду першої інстанції та не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачі зареєстрували знак «ІНФОРМАЦІЯ_1» за свідоцтвом № НОМЕР_2 для товарів і послуг 01, 02, 03, 04, 07, 11, 12, 17 групи товарів МКТП.

За положеннями ст. 16 вказаного Закону використанням знака визнається: нанесення його на будь-який товар, для якого знак зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням знака з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, імпорт (ввезення) та експорт (вивезення); застосування його під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої знак зареєстровано; застосування його в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет.

Знак визнається використаним, якщо його застосовано у формі зареєстрованого знака, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованого знака лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності знака.

Позивач, посилаючись на положення ч. 5 ст. 16 Закону України «Про охорону прав на знак для товарів і послуг», зазначав, що відповідачі використовують зареєстрований за ним знак стосовно частини товарів і послуг, наведених у свідоцтві № НОМЕР_1 від 10 травня 2018 року. Одночасно позивач вказував, що є незаконним рішення про реєстрацію торговельної марки за свідоцтвом № НОМЕР_2 від 27.10.2022 для товарів і послуг 01, 02, 03, 04, 07, 11, 12, 17 групи товарів МКТП, в зв`язку з чим просив скасувати вказане рішення.

Отже відповідачі не використовують зареєстрований за позивачем знак. Враховуючи наведене, є вірним висновок суду першої інстанції про те, що заявлена позивачем вимога щодо скасування рішення про реєстрацію торговельної марки є основною, а вимоги про заборону використання цього знаку є похідними.

Відповідно до ст. 15 Закону № 3689-XII передбачено право заявника оскарження рішення Національного органу інтелектуальної власності в судовому порядку.

Стаття 19 Закону № 3689-XII передбачає право будь-якої особи оскаржити в судовому порядку свідоцтво на торговельну марку. Підставами для визнання свідоцтва на торговельну марку недійсним повністю або частково є:

а) невідповідність зареєстрованої торговельної марки умовам надання правової охорони;

б) наявність у свідоцтві елементів зображення торговельної марки та переліку товарів і послуг, яких не було у поданій заявці;

в) видачі свідоцтва в наслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції надав невірну оцінку Висновку експерта ТОВ «Експертно-дослідна служба України» Петренка С.А. також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки підставою для відмови у задоволенні позовних вимог було вказано обраний позивачем неефективний спосіб захист та пред`явлення вимоги до неналежного відповідача. Вказана у рішенні судом першої інстанції оцінка висновку експерта не може мати преюдиційне значення для інших справ. Відповідно до частин 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Натомість в частині 4 ст. 82 ЦПК України вказується про обставини, які не доказуються про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23 вказано, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиційного рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17). Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі №662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Також є безпідставними посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було враховано правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду від 03 лютого 2022 року у справі №910/11418/19, оскільки у вказаній справі Компанія Монстр Енерджі Компані (Monstr Energy Company) звернулася до господарського суду з позовом до Міністерства економіки України та Державного підприємства «Український інститут інтелектуальної власності» про визнання незаконним та скасування рішення Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 06.06.2017 за заявкою № m2015 21017 на знак для товарів і послуг «PIPELINE PUNCH»; визнання незаконним і скасування рішення Апеляційної палати Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 20.12.2017 за заявкою № m2015 21017 на знак для товарів і послуг «PIPELINE PUNCH», затверджене наказом Першого віце-прем`єр-міністра України С.І. Кубіва від 24.01.2018 №87; зобов`язання Міністерства економічного розвитку і торгівлі України провести повторну кваліфікаційну експертизу позначення «PIPELINE PUNCH» за заявкою №21017 у якості знаку для товарів і послуг для заявленого переліку товарів 32 класу МКТП. Отже позивачем була юридична особа, яка подавала заявку на знак для товарів і послуг.

Європейський суд з прав людини вказує: «…Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine) від 18 липня 2006 року заява № 63566/00, § 23).

При дослідженні доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 квітня 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в касаційному порядку.

Повний текст постанови виготовлено 26 вересня 2024 року.

Головуючий

Судді