ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4390/24 Справа № 213/2197/20 Суддя у 1-й інстанції - Мазуренко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Бондар Я.М., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Дніпровського апеляційного суду в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області цивільну справу №213/2197/20 за позовом АТ «Криворізька теплоцентраль» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року, ухвалене у складі судді Мазуренко В.В., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» (далі АТ «Криворізька теплоцентраль») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за комунальні послуги. Мотивуючи свою заяву тим, що позивач є постачальником теплової енергії за адресою реєстрації відповідача: АДРЕСА_1 .

Позивачем належним чином виконано свої зобов`язання щодо надання послуг з централізованого опалення за вищевказаною адресою, відповідачі внаслідок неналежного виконання зобов`язання щодо здійснення оплати за спожиту послугу має заборгованість за період з 01.10.2013 року по 31.04.2020 року у розмірі 28 646,07 грн. Вказану суму заборгованості по оплаті за послуги з централізованого опалення, а також 3% річних у сумі 2 063,22 грн. та інфляційні втрати у сумі 6 601,31 грн., позивач просить стягнути на свою користь з солідарно з відповідачів, а також витрати зі сплати судового збору.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення, що виникла за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01.10.2013 року по 31.04.2020 року у сумі 28 646 гривень 07 коп., 3% річних в сумі 2063 гривень 22 коп., інфляційні втрати в сумі 6601 гривень 31 коп. та судовий збір у розмірі 2102 гривень 00 коп.

Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 листопада 2023 року заочне рішення Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу від 05.08.2020р. скасоване, справу призначено до розгляду.

Заочним рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Криворізька теплоцентраль» заборгованість за надані послуги за період з 04.06.2017 року по 31.04.2020 року у сумі 18 380 гривень 23 коп., 3% річних в сумі 758 гривень 86 коп., інфляційні втрати в сумі 832 гривень 72 коп. та судовий збір у розмірі 2102 гривень 00 коп.

Не погодившись з заочним рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що позивач знаючи про те, що відповідач не проживає за вказаною, звертається до суду з позовом за місцем реєстрації, а не проживання відповідача.

Вважає, що заочне рішення було скасовано 21.11.2023 року, а тому строк позовної давності необхідно рахувати саме з цієї дати.

Вказує, що він не проживав в гуртожитку з 16 лютого 2023 року та не отримував послуги від позивача так як перебував на території іншої області, позивачем не надано доказів отримання відповідачем послуг з централізованого опалення, а тому реєстрація місця проживання не є підставою вимагати оплату послуг, які він не отримував.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Криворізька теплоцентраль» зазначає, що позивач фактично є надавачем житлово-комунальних послуг, в тому числі і в Інгулецькому районі міста Кривого Рогу, з жовтня місяця 2013 року і по теперішній час. Згідно даних з «Особового рахунку» №, що міститься в матеріалах вищезазначеної цивільної справи, відповідач ОСОБА_1 , в період виникнення заборгованості був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та за даною адресою позивачем надавалися послуги з централізованого опалення. В частині стягнення заборгованості плати за послугу з централізованого опалення, поставлену починаючи з квітня 2017 року, строк позовної давності в силу п.12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України на момент подання позову (04.06.2020 року) не сплив та продовжився на строк дії карантину. Відповідач на підтвердження своєї позиції посилається на судовий наказ, який по його заяві було скасовано у 2017 році, хоча зазначений судовий наказ (долучений до заяви про перегляд заочного рішення) не має відношення до розгляду цієї справи та ніяким чином не стосується Позивача, оскільки Стягувачем зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «СІТІСЕРВВІС-КР».

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ціна позову у даній справі менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому дану справу слід розглядати без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11), з 27.01.2005р. по 31.04.2020р. та є споживачем послуг з централізованого опалення, які надавались АТ «Криворізька теплоцентраль» за вказаною адресою.

Так, згідно з наданим до суду розрахунком, сума боргу за централізоване опалення квартири АДРЕСА_2 за період з 01.10.2013 року по 31.04.2020 року становить 28646,07 грн. Крім того, позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат у розмірі 6601,31 грн. та 3% річних у розмірі 2063,22 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідачем, не здійснено оплату за послуги з централізованого опалення і гарячого водопостачання за спірний період з 01.10.2013 року по 31.04.2020 року у розмірі 28 646,07 грн. Врахувавши клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності та звернення до суду з позовом, стягнув заборгованість за послуги з теплопостачання в межах строку позовної давності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду та зазначає наступне.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст.4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Отже, правовідносини між позивачем і відповідачами з приводу надання-отримання послуг з централізованого опалення регулюються Законом України «Про теплопостачання», Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» та іншими нормативно-правовими актами України.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Згідно ст.68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до ст.67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Згідно ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», проживаючи та/або зареєстровані у квартирі споживачі комунальних послуг зобов`язані вносити плату за їх використання.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 27.01.2005р. по 17.06.2020р. (а.с.11).

Згідно Акту 3-303 від 15.11.2021 року підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 2012 року, але фактично по місцю реєстрації не проживав з 2012 року (а.с.43).

Відповідно Акту від 21.09.2023р. підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 в кімнаті № НОМЕР_1 не мешкає з 2013 року (а.с.35).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» встановлено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується у судовому порядку.

У пункті 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572, визначено, що власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У рішенні Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13 зроблено правовий висновок щодо застосування положень пункту 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносно відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати житлово-комунальних послуг та роз`яснено, що споживачі зобов`язані оплачувати житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати за надані послуги.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги.

Виходячи із вищевикладеного та враховуючи, що відповідач зареєстрований у кімнаті №73 вказаного гуртожитку, акту про неотримання відповідних послуг матеріали справи не містять, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо фактичного користування відповідачем наданими житлово-комунальними послугами.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ч.1 ст.901, ч.1 ст.903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Таким чином правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч.1 ст.509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Тому на дані правовідносини поширюється дія ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Враховуючи наведене вище та ту обставину, що відповідач у встановлені законом строки не вносив плату за надані позивачем житлово-комунальні послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для про задоволення позовних вимог АТ «Криворізька теплоцентраль» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення виконання зобов`язань.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що заочне рішення було скасовано 21.11.2023 року, а тому строк позовної давності необхідно рахувати саме з цієї дати є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 3 ст.267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки АТ «Криворізька теплоцентраль» звернулась з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення 04.06.2020 року, тому трьохрічний строк відраховується за три роки до пред`явлення позову, а саме з 04.06.2017 року, а не з моменту скасування заочного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, вказав як адресу відповідача - місце його реєстрації (виникнення заборгованості), а не фактичного проживання, є необґрунтованими, оскільки у постанові від 16 лютого 2021 року по справі №911/2390/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що позов про стягнення заборгованості за надання послуг з постачання електричної енергії, що подається до нерухомого майна боржника має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не отримував послуги від позивача так як перебував на території іншої області, а тому реєстрація місця проживання не є підставою вимагати оплати послуг, які він не отримував є помилковими, оскільки непроживання відповідача, який є наймачем квартири, за місцем реєстрації якого відкрито особовий рахунок, який про відмову від надання послуг до позивача не звертався, як і заявою про зняття з реєстрації за адресою надання послуг, не звільняє останнього від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг, які були надані АТ «Криворізька теплоцентраль».

Доводи скарги зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді: