Справа № 447/8/24 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/811/1521/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2024 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С.М.,

суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником ОСОБА_2 , на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року (повний текст рішення складено 03 квітня 2024 року) та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування,

ВСТАНОВИВ:

в січні 2024 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «УСГ» (далі ПАТ «СК «УСГ») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з нього на користь ПАТ «СК «УСГ» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 73 480 грн 00 коп.

Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2022 року о 12:00 год на автодорозі М-06 Київ-Чоп 551 км сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «ВАЗ» д.р.н. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_1 , та автомобіля «Volkswagen» д.р.н. НОМЕР_2 , який належить товариству з обмеженою відповідальністю «Онур Конструкціон Інтернешнл» (далі - ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл»). Постановою Миколаївського районного суду Львівської області від 07 червня 2022 року по справі №447/1058/22 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. На момент ДТП між ПАТ «СК «УСГ» та ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» діяв договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року. Відповідно до умов цього договору ПАТ «СК «УСГ» виплатило ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» страхове відшкодування в розмірі 155 100 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 30770 від 14 червня 2022 року. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «ВАЗ» була застрахована публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» (далі ПАТ «НАСК «ОРАНТА») за полісом № АТ936747. ПАТ «СК «УГС» звернулося до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою № 11/21247 від 23 червня 2023року про виплату відшкодування, на підставі якої позивачу виплачено 81 620 грн 00 коп. згідно платіжного доручення № 39264 від 30 серпня 2022 року (страхова виплата із урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля потерпілого). Позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати ПАТ «СК «УСГ» різницю між сумою страхового відшкодування сплаченою за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів та сумою страхового відшкодування виплаченого за полісом ОСЦПВВНТЗ, а саме 73 480 грн 00 коп. (155 100,00 81 620,00).

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року позов приватного акціонерного товариства «Страхова компанія « УСГ» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 73 480 грн 00 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 в користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» судовий збір в сумі 2 684 грн 00 коп.

Додатковим рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Козія Андрія Володимировича про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» витрат на професійну правничу допомогу, що понесені у зв`язку із розглядом справи № 447/8/24 в розмірі 20 000 грн 00 коп. відмовлено.

Судові рішення оскаржив ОСОБА_1 , подавши окремі апеляційні скарги, які підписані представником ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги, що потерпілим (ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл») порушено порядок подання страховику заяви про страхове відшкодування, встановлений частиною першою статті 35 Закону України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Судом невірно визначено розмір матеріального збитку, адже такий не підтверджено належними засобами доказування, зокрема звітом (актом) про оцінку майна. Такий доказ не може бути замінений дефектною відомістю, на підставі якої складено страховий акт позивачем. Наведені висновки зроблені судом всупереч правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц. Оскільки сторони договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року уклали такий на власний ризик, на відповідача не можна покладати відповідальність зі сплати фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу потерпілого (ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл»). Матеріали справи не дають змоги оцінити правомірність здійсненої ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхової виплати позивачу. Враховуючи, що ліміт відповідальності за полісом № АТ936747 становить 130 000 грн 00 коп. вимоги до відповідача, а не до його страховика є необґрунтованими, адже ціна позову, з урахуванням здійсненої ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхової виплати позивачу, не перевищує ліміт відповідальності відповідача за діючим на момент ДТП полісом.

Просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року, постановити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на додаткове рішення суду мотивована тим, що з огляду на незаконність основного рішення, таке підлягає також скасуванню, а витрати на правничу допомогу, понесені відповідачем в суді першої інстанції, стягненню з позивача на його користь.

Просить скасувати додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року, постановити нове, яким заяву представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Козія Андрія Володимировича про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УСГ» витрат на професійну правничу допомогу, що понесені у зв`язку із розглядом справи № 447/8/24 в розмірі 20000 грн 00 коп. задовольнити.

В травні 2024 року від ПАТ «СК «УСГ» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_3 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу на рішення суду залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Відзив на апеляційну скаргу на додаткове рішення не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду додаткового судового рішення.

30 травня 2024 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги, які підписані представником ОСОБА_2 , які слід залишити без розгляду, виходячи з такого.

Пунктом 6 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до положень частини першої статті 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право доповнити чи змінити її протягом строку на апеляційне оскарження.

Частинами першою, другою статті 354 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 661/3699/16-ц (провадження № 14-388цс18) вказано, що:

«право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України). Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).

З огляду на те, що доповнення до касаційної скарги позивач подала після спливу встановленого для цього строку та не обґрунтовувала підстави для його поновлення, Велика Палата Верховного Суду погоджується з викладеними у відзиві від 25 вересня 2018 року на це доповнення аргументами відповідача та залишає доповнення до касаційної скарги без розгляду».

Оскільки доповнення до апеляційної скарги подані поза межами строку на апеляційне оскарження і такі не містять заяви про поновлення строку на їх подання, такі слід залишити без розгляду.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість судових рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Обставини справи щодо ДТП, вини у його скоєнні ОСОБА_1 та у зв`язку із цим настанням страхового випадку за договором добровільного страхування, судом першої інстанції встановлені повно та всебічно, учасниками справи не оспорюються.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).

Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 Закону № 1961-IV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону Закон № 1961-IV).

Між учасниками справи виникло декілька цивільно-правових зобов`язань:

- договірне зобов`язання між позивачем і ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року;

- деліктне зобов`язання між ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» та ОСОБА_1 - із завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки;

- договірне зобов`язання між ОСОБА_1 та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, на підставі якого страховик видав відповідачу поліс №АТ936747 від 10 грудня 2021 року, ліміт відповідальності за шкоду майну 130 000,00 грн.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Судом встановлено, що на виконання договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року позивачем 14 червня 2022 року виплачено ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» страхове відшкодування в розмірі 155 100 грн 00 коп. на підставі: заяви ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» від 09 червня 2022 року про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування; страхового акта від 09 червня 2022 року № ДККА-79890; розрахунку суму страхового відшкодування від 09 червня 2022 року.

В матеріалах справи наявні, додані ПАТ «СК «УСГ» до позовної заяви рахунки №№ 698 та 699 від 01 червня 2022 року, виписані ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 155 100 грн 00 коп., а також акт огляду транспортного засобу № (дефектна відомість), складений 03 червня 2022 року.

Згідно зі статтями 993 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Питання регресного позов страховика та МТСБУ врегульовано положеннями статті 38 Закону № 1961-IV.

Відповідно до статті 1194 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 68-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладено такий висновок щодо застосування норм права:

«Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

Оскільки відносини між позивачем і ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» врегульовані договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції порушенням потерпілим (ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл») порядку подання страховику заяви про страхове відшкодування, встановленого частиною першою статті 35 Закону № 1961-IV, адже цей Закон не поширюється на відносини між позивачем та потерпілим за згаданим договором добровільного страхування.

Посилання у апеляційній скарзі на недоведеність розміру матеріального збитку належними засобами доказування, зокрема звітом (актом) про оцінку майна є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи, зокрема, змістом розділу 12 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року, яким врегульовано питання визначення розміру страхового відшкодування по КАСКО, рахунками №№ 698 та 699 від 01 червня 2022 року, виписаним ФОП ОСОБА_4 на загальну суму 155 100 грн 00 коп., актом огляду транспортного засобу № (дефектна відомість), складеним 03 червня 2022 року, а також страховим актом від 09 червня 2022 року № ДККА-79890 та розрахунком суму страхового відшкодування від 09 червня 2022 року і платіжним дорученням № 30770 від 14 червня 2022 року про перерахування страхового відшкодування у розмірі 155 100 грн 00 коп. саме на рахунок СТО (ФОП ОСОБА_4 ), а не на рахунок страхувальника, що узгоджується з положеннями згаданого раніше розділу 12 договору добровільного страхування.

При цьому неврахування судом першої інстанції дефектної відомості з підстав відсутності на ній підписів, наведених вище висновків суду не спростовує, на вірне вирішення питання щодо розміру страхового відшкодування, не впливає.

Доводи скарги про неврахування судом першої інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц є необґрунтованими, оскільки висновки у цій справі сформовані щодо застосування положень Закону № 1961-IV без урахування відносин суброгації, як у справі, що переглядається.

Судом також встановлено, що 23 червня 2022 року ПАТ «СК «УСГ» подало заяву на виплату страхового відшкодування страховику відповідача у розмірі 155 100 грн 00 коп. (оскільки до позивача як страховика потерпілого перейшло право останнього (ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл»), яким позивачу 30 серпня 2022 року проведено її виплату у розмірі 81 620 грн 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 39264.

Обставини щодо того, що ПАТ «НАСК «ОРАНТА» є страховиком відповідача за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, і останній мав діючий страховий поліс цього страховика на момент ДТП за його участі, ним не оспорюється, а судом першої інстанції ці обставини встановлені повно та всебічно.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Статтею 22 Закону № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до здійсненого ПАТ «НАСК «ОРАНТА» розрахунку страхового відшкодування від 25 серпня 2022 року, дійсна вартість транспортного засобу становить 530 000 грн 00 коп., вартість відновлювального ремонту автомобіля, без врахування зносу деталей, що замінюються, складає 155 100 грн 00 коп., вартість деталей, що замінюється без врахування зносу, складає 118 000 грн 00 коп., знос транспортного засобу на день страхового випадку становить 61,00 % , вартість деталей, що замінюється з врахуванням зносу, складає 46 020 грн 00 коп., вартість ремонтних робіт, складає 36 200 грн 00 коп., вартість матеріалів, що використовується для відновлювального ремонту, складає 900 грн 00 коп., розмір матеріального збитку з врахуванням зносу деталей, що замінюється, складає 83 120 грн 00 коп. Розмір франшизи 1 500 грн 00 коп. Сума страхового відшкодування складає 81 620 грн 00 коп. (46 020,00+36 200,00+900,00=83 120,00-1 500,00).

Таким чином, розрахунок розміру страхового відшкодування, виплаченого страховиком відповідача позивачу, здійснений у відповідності з положеннями Закону № 1961-IV.

Отже, матеріали справи дають змогу оцінити правомірність здійсненої ПАТ «НАСК «ОРАНТА» страхової виплати позивачу, у зв`язку із чим, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про це.

Також колегія суддів враховує регулюючу функцію договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті № 28-0197-00224 від 10 січня 2022 року, що узгоджується з відповідними положеннями ЦК України, зокрема приписами статей 204 (презумпція правомірності правочину), 526 (загальні умови виконання зобов`язання), 627 (свобода договору), 629 (обов`язковість договору), згідно з яким він стосується лише його сторін, які не передбачили під час виплати страхового відшкодування врахування зносу деталей. При цьому, діюче цивільне законодавство, за виключенням певних випадків, не надає право не стороні договору втручатись (робити «інтервенції») в «чужі» договірні відносини. У справі, що переглядається такі виключні випадки відсутні.

Відтак, відповідні доводи скарги (щодо неврахування зносу деталей під час виплати позивачем ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл» страхового відшкодування за договором добровільного страхування від 10 січня 2022 року) також є необґрунтованими, як і доводи щодо регулювання цих відносин, відповідно до положень Закону № 1961-IV, враховуючи мотиви, наведені колегією суддів раніше за змістом цієї постанови.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що саме відповідач повинен відшкодувати позивачу різницю між виплаченим його страховиком позивачу страховим відшкодуванням (з урахуванням зносу) та виплаченим останнім своєму страхувальнику страховим відшкодування за договором добровільного страхування (без урахування зносу), що і складає ціну позову.

Подібний висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27 грудня 2023 року у справі № 359/8500/19 (провадження № 61-12323св23).

Розрахунок ціни позову, враховуючи розрахунок страхового відшкодування, виплаченого позивачу ПАТ «НАСК «ОРАНТА», відповідачем в суді першої інстанції не спростований, клопотань про призначення відповідних експертиз з цього питання ним не подано, як і не подано висновку експерта, складеного на його замовлення.

За умови вірного визначення розміру відшкодування, колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги про те, що розмір відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика відповідача, що, на його думку, є підставою для відмови в позові, адже такі ґрунтуються на невірному тлумаченні норм матеріального права, якими регулюються відносини сторін у справі.

Також колегія суддів, враховуючи наведене та положення договору добровільного страхування від 10 січня 2022 року, відхиляє аргумент скарги про безпідставне покладення на відповідача відповідальності зі сплати фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу потерпілого (ТОВ «Онур Конструкціон Інтернешнл»).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладено такий висновок щодо застосування норм права:

«Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність».

Колегія судів звертає увагу, що висновки суду у справі, що переглядається не суперечать наведеним вище висновкам, викладеним в постанові Великої палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, на яку міститься посилання в апеляційній скарзі.

Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Згідно з статтею 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Частиною першою статті 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Оскільки додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення, яке залишено без змін, підстави для аналізу доводів апеляційної скарги на додаткове рішення, відсутні.

Відтак, таке слід залишити без змін, а апеляційну скаргу на додаткове рішення без задоволення.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційних скарг, а саме те, що судові рішення залишено без змін, підстави для розподілу судових витрат, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписані представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року та додаткове рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 15 квітня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 01 квітня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич