Провадження № 22-ц/801/1880/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бессараб Н. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2024 рокуСправа № 127/24558/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Сала Т. Б., Ковальчука О. В.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 (особа, яка подала апеляційну скаргу),

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмила Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Драчук Тамарою Миколаївною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Бессараб Н. М. у м. Вінниці, дата складення повного рішення 20 липня 2024 року,

встановив:

В серпні 2023 року ОСОБА_1 діючи через свого представника адвоката Драчук Т. М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_5 , яка за життя 23 березня 2020 року склала заповіт, згідно якого на випадок своєї смерті заповіла: квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 ; квартиру АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_6 ; будинок з прибудовами, господарськими спорудами АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,1000 га кадастровий номер :02:001:0072 за адресою АДРЕСА_5 ОСОБА_3 .

Позивач стверджує про недійсність складеного матір`ю заповіту.

Позивачка уже зверталася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що мати на момент складення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Проте рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021 в його задоволенні їй було відмовлено, так як висновком судово-психіатричної експертизи не встановлено абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину 23.03.2020 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, а в проведеній у справі експертизі вказано, що експерту недостатньо даних для категоричного висновку.

Відповідач ОСОБА_3 також звертався до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_1 , третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_4 , ОСОБА_7 про усунення від права на спадкування за законом, в задоволенні якого рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 грудня 2021 року йому було відмовлено.

Після цього 27 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до прокуратури із заявою про вчинення кримінального правопорушення та 28.01.2022 Вінницькою окружною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

ОСОБА_1 звернулася до правоохоронних органів і в ході розслідування у кримінальному провадженні було проведено експертизи:

-згідно висновку експертів за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи від 12 вересня 2022 №5229/5230/5231/22-21, підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті від 23 березня 2020 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Від імені ОСОБА_5 підпис та рукописний текст у заповіті від 23 березня 2020 року виконаний самою ОСОБА_5 . Від імені ОСОБА_5 підпис та рукописний текст у заповіті від 23.03.2020 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природнього характеру (до яких, зокрема, можуть відноситись його хворобливий стан, що впливає на письмово- рухові функції організму, тощо).

-згідно висновку судово психіатричного експерта № 3 від 13 лютого 2023, проведеного медичною комісією КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О. І. Ющенка Вінницької обласної ради», ОСОБА_5 на час складання нею заповіту від 23.03.2020 року виявляла тяжкий психічний розлад внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку, що ускладнилось соматичною хворобою(F06.8). ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворювання під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відтак позивачка стверджувала, що мати, хворіючи на тяжке, небезпечне для життя онкологічне захворювання, внаслідок важких обставин, а саме: перебуваючи в безпорадному стані, потребуючи постійної сторонньої допомоги, догляду, піклування, переслідуючи особистий намір просто вижити в складній ситуації не могла чітко усвідомлювати наслідки укладання правочину, а тому її волевиявлення щодо написання заповіту під час небезпечної для життя хвороби та внаслідок важких обставин, не було вільним і не відповідало її волі.

Тому просила суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. від 23 березня 2020 та зареєстрований в реєстрі за № 799, оскільки він написаний під час небезпечної для життя хвороби спадкодавця та внаслідок важких обставин.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Приймаючи рішення суд першої інстанції мотивував його тим, що позивачкою не надано належних доказів того, що заповіт був складений ОСОБА_5 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Позивачкою не доведено належними доказами, що наявне у ОСОБА_5 онкозахворювання було поштовхом для складення заповіту на користь відповідачів та не доведено, які саме вкрай невигідні умови були для неї внаслідок складення цього заповіту. По справі не встановлено будь-яких вкрай невигідних умов для ОСОБА_5 при складанні заповіту, оскільки внаслідок складення заповіту для неї нічого не змінилось, вона залишалася власником майна, яке заповіла відповідачам по справі та до дня своєї смерті проживала в одній із належних їх на праві власності квартир, де їй надавали усю необхідну допомогу, догляд та лікування відповідачі по справі. ОСОБА_5 мала можливість скасувати чи змінити свій заповіт від 23 березня 2020 року до дня своєї смерті, однак, вона цього не зробила. Суд вказав, що висновок судово-психіатричного експерта №3 від 13.02.2023 про те, що ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворювання під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не доводить заявлені позовні вимоги, оскільки за ст. 233 ЦК України передбачається, що особа при вчиненні правочину повинна мати дефекти волі, а не повністю позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. При цьому суд акцентував, що позивач ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з тих підстав, що ОСОБА_5 на час складення 23.03.2020 заповіту не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними, проте рішенням суду, яке набуло законної сили, у задоволенні позову було відмовлено, тому в силу ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Драчук Т. М., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити: визнати заповіт ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. від 23 березня 2020 року та зареєстрований в реєстрі за № 799 недійсним, вирішити питання судових витрат.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що позивач в позовній заяві посилалась саме на спеціальну норму ЦК України (ст. 215, 1257 ЦК України) та стверджувала, що спадкодавець ОСОБА_5 в момент складання заповіту 23 березня 2020 року не усвідомлювала значення своїх дій щодо призначення своїми спадкодавцями сторонніх людей відповідачів по справі, а також не могла керувати цими діями, оскільки перебувала у прямій залежності від них та які скористались важким психологічним станом та важкою хворобою померлої.

ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 не є особами кровної спорідненості щодо померлої, а ОСОБА_3 , як він сам зазначає був другом померлої протягом 20 років, ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_3 , а ОСОБА_4 винаймала квартиру у померлої.

Сторона захисту звертає увагу на висновок експертів за результатами проведення судової технічної та почеркознавчої експертизи у кримінальному провадженні № 0000013 від 12.09.2022 року № 5229/5230/5231/22-21, яким, окрім іншого, встановлено: «від імені ОСОБА_5 підпис та рукописний текс у заповіті від 23.03.2020 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природнього характеру (до яких, зокрема, можуть відноситись його хворобливий стан, що впливає на письмово-рухові функції організму).

Не дав оцінки суд першої інстанції і висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2020 року, відповідно до якого ОСОБА_5 на час укладення нею заповіту від 23.03.2020 року виявляла тяжкий психічний розлад внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку, що ускладнилось соматичною хворобою та не усвідомлювала значення своїх дій, не могла керувати ними.

18 серпня 2024 року ОСОБА_4 , діючи через свого представника адвоката Юрченка Т. П. подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просила залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін. Мотивує свої вимоги тим, що апеляційна скарга не містить конкретних підстав та аргументів щодо незаконності оскаржуваного рішення суду першої інстанції та посилань на конкретні норми матеріального та або процесуального права, які ОСОБА_1 вважає порушеними.

29 серпня 2024 року через засоби поштового зв`язку ОСОБА_3 діючи через свого представника адвоката Браславця Я. Ю., подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Основними доводами відзиву є те, що суд першої інстанції дав вірну оцінку усім аргументам сторін та наявним у матеріалах справи доказам, та правильно виснував, що позивачкою не надано належних доказів того, що заповіт був складений її матір`ю під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Зазначає, що рішення суду узгоджується з висновками Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 грудня 2021 року по справі № 641/48/20 та від 01 квітня 2019 року у справі № 487/1316/18, в яких зазначено, що заповіт є одностороннім безоплатним правочином, спадкоємець, якого визначив заповідач, не має перед останнім будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому відсутня друга обов`язкова обставина вкрай невигідні умови, наявність якої поряд з тяжкими обставинами є підставою визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 233 ЦК України. Позивачем не було доведено, що оспорюваний заповіт вчинений для усунення та/або зменшення тяжких обставин, й яким чином факт укладення заповіту вплинув або міг вплинути на усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто не доведено причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та вчиненням оспорюваного правочину.

В судовому засідання ОСОБА_1 та її представник адвокат Драчук Т. М. підтримали викладене в апеляційній скарзі та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_3 адвокат Браславець Я. Ю. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Представник ОСОБА_4 адвокат Юрченко Т. П. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачка ОСОБА_2 та третя особа приватний нотаріус Рудик Л. В. в судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

По справі встановлено наступні обставини:

- ОСОБА_5 , 23 березня 2020 року склала заповіт, який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 799, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; всю належну їй квартиру АДРЕСА_2 та всю належну їй квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; весь належний їй житловий будинок а прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та всю належну їй земельну ділянку площею 0,1000 га за кадастровим номером :02:001:0072, за адресою: АДРЕСА_5 (двадцять сім) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Своїм підписом та власноручно написаним текстом ОСОБА_5 підтвердила, що текст заповіту прочитано нею, ОСОБА_5 , особисто вголос, його зміст та умови відповідають дійсним її намірам. Нотаріусом було роз`яснено заповідачу зміст ст.ст. 1233-1241, 1307 ЦК України. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (т. 1 а.с. 14);

- відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 16);

- у лікарському свідоцтві про смерть № 219 від 04 червня 2020 року зазначено причину смерті ОСОБА_5 : - рак правої молочної залози ІV ст., ІV кл. гр. метастази в кістки (т. 1 а.с. 15);

- відповідно до спадкової справи № 221/2020, заведеної 02.07.2020 року до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 , згідно з якою із заявами про прийняття спадщини звернулися: 02.07.2020 дочка ОСОБА_1 , 07.07.2020 спадкоємці за заповітом ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (на а.с. 80 107 т. 2);

- рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021 (справа №127/19978/20), яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21.04.2022, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмили Вікторівни про визнання заповіту недійсним (т. 1 а.с. 23-26, 135-140);

- 28 січня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до Вінницької окружної прокуратури із заявою про вчинення злочину та 28.01.2022 року Вінницькою окружною прокуратурою за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 27).

- в ході досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0000013 була проведена судова технічна та почеркознавча експертиза від 12.09.2022 №5229/5230/5231/22-21, за висновками якої підпис від імені ОСОБА_5 у заповіті від 23.03.2020 виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки і технічних засобів. Від імені ОСОБА_5 підпис та рукописний текст у заповіті від 23.03.2020 року виконаний самою ОСОБА_5 . Від імені ОСОБА_5 підпис та рукописний текст у заповіті від 23.03.2020 року виконаний під впливом на процес письма тимчасових збиваючих факторів природнього характеру (до яких, зокрема, можуть відноситись його хворобливий стан, що впливає на письмово- рухові функції організму, тощо) (т. 1 а.с. 29-35);

- відповідно до судово-психіатричної експертизи № 3 від 13.02.2023, проведеної у кримінальному провадженні, встановлено, що ОСОБА_5 на час укладання нею заповіту від 23.03.2020 року виявляла тяжкий психічний розлад внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку, що ускладнилось соматичною хворобою (F06.8). ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворюванням під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а.с. 36-43).

Між сторонами виник спір з приводу визнання заповіту недійсним, оскільки він написаний під час небезпечної для життя хвороби спадкодавця та внаслідок тяжких обставин.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У частинах першій-третій статті 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій статті 203 ЦК України.

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.

За частиною першою статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причинно-наслідкового зв`язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення або зменшення тяжких обставин.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати, що невигідні умови безпосередньо мають бути пов`язані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її вчинити цей правочин. Також, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 23 березня 2020 року склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: всю належну їй квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; всю належну їй квартиру АДРЕСА_2 та всю належну їй квартиру АДРЕСА_3 заповіла ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; весь належний їй житловий будинок а прибудовами, господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_4 та всю належну їй земельну ділянку площею 0,1000 га за кадастровим номером :02:001:0072, за адресою: АДРЕСА_5 заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

У справі що розглядається, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним.

Позивачем при розгляді справи не надано до суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що заповіт, складений 23 березня 2020 року ОСОБА_5 під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Самі по собі обставини того, що: ОСОБА_5 на час складення заповіту досягла похилого віку та хворіла на важку хворобу, не спілкувалася з донькою та уникала її, не можуть бути підставою для визнання заповіту недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Заповіт є одностороннім безоплатним правочином, який може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Спадкоємець, якого визначив заповідач, не має перед останнім будь-яких зобов`язань матеріального характеру, тому відсутня друга обов`язкова складова вкрай невигідні умови, наявність якої разом із тяжкими обставинами, є підставою визнання правочину недійсним за статтею 233 ЦК України.

Зазначене відповідає численним висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 01 квітня 2019 року у справі № 487/1316/18, від 07.11.2029 року у справі № 613/1234/16-ц, від 09.11.2020 року у справі № 673/1568/16-ц, від 23.12.2021 року у справі № 641/48/10, від 04.04.2024 року у справі № 689/2206/22 та ряді інших.

Відтак посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом положень статті 233 ЦК України, а необхідність застосовувати лише положення статті 1257 ЦК України, - є необґрунтованим.

Разом з тим, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дав невірну оцінку висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023 року та вказівку на преюдиційну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року у справі № 127/19978/20.

Оцінюючи експертний висновок, суд першої інстанції зазначив наступне: «Суд вважає, що висновок судово-психіатричного експерта №3 від 13.02.2023 про те, що ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворювання під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не доводить заявлені позовні вимоги, оскільки за ст. 233 ЦК України передбачається, що особа при вчиненні правочину повинна мати дефекти волі, а не повністю позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд звертає увагу, що саме з підстав, що ОСОБА_5 на час складення 23.03.2020 заповіту не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними, позивач ОСОБА_1 зверталася до суду і рішенням суду, яке набуло законної сили, у задоволенні позову було відмовлено. В силу ст. 82 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає.»

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Дійсно ОСОБА_1 вже зверталася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Рудик Людмили Вікторівни про визнання заповіту недійсним (справа №127/19978/20) і їй рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28.12.2021, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 21.04.2022, було відмовлено у задоволенні позову через недоведеність того, що на момент складення заповіту від 23.03.2020 року ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (а. с. 23-26, т.1).

У цій справі було проведено судово-психіатричну експертизу № 214 від 22.03.2021 року (а.с.17-22, т.1), згідно якої ОСОБА_5 , 1951 року народження, під час підписання заповіту виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічно емоційно-нестійкого (астенічного) розладу, внаслідок ракової інтоксикації, викликаної онкологічним захворюванням (рак правої молочної залози з метастазами у кістки), який був обумовлений загальною слабкістю, втомлюваністю, неможливістю самостійно пересуватися, ускладнювався больовим синдромом, що відображено у медичній документації. Але у зв`язку з відсутністю спостереження лікарями та опису психологічного стану у медичній документації на період, що цікавить суд, відсутністю показань свідків, виявити ступінь вираженості психічних розладів та винести експертне рішення не можливо (а. с. 17-22, т.1).

Після цього ОСОБА_1 звернулася до прокуратури, за її заявою були внесені відомості в ЄДРДР та зареєстровано кримінальне провадження № 0000013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України (т. 1 а. с. 27).

В цьому кримінальному провадженні наявний висновок судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023, яким встановлено, що ОСОБА_5 на час укладання нею заповіту від 23.03.2020 року виявляла тяжкий психічний розлад внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку, що ускладнилось соматичною хворобою (F06.8). ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворюванням під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 1 а. с. 36-43).

Суд, першої інстанції, оцінюючи висновок судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023, зазначив, що він «… не доводить заявлені позовні вимоги, оскільки за ст. 233 ЦК України передбачається, що особа при вчиненні правочину повинна мати дефекти волі, а не повністю позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними».

Проте відсутність підстав для задоволення позову про визнання заповіту недійсним відповідно статті 233 ЦК України не давала суду першої інстанції за встановлених обставин щодо волевиявлення ОСОБА_5 на момент складення заповіту виснувати про те, що « ОСОБА_5 мала можливість скасувати чи змінити свій заповіт від 23.03.2020 до дня своєї смерті, однак, вона цього не зробила. Даний факт свідчить про наявність у ОСОБА_5 волевиявлення для складення заповіту саме на користь відповідачів по справі.», адже такий висновок суду прямо суперечить експертному висновку про неспроможність ОСОБА_5 в момент складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Невірним є і посилання суду першої інстанції на преюдиційну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року у справі № 127/19978/20, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання складеного 23.03.2020 року ОСОБА_5 заповіту недійсним з підстав, що ОСОБА_5 на час його складення не усвідомлювала значення свої дій та не могла керувати ними.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд неодноразово висловлювався щодо поняття предмету і підстав позову як основних елементів, що визначають сутність будь-якого позову та дають можливість встановити, чи є позови однорідними.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Предмет спору - це обєкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.

Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.

Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такі роз`яснення неодноразово давав Верховний Суд у своїх постановах: від 19.11. 2019 року у справі № 640/5563/19, від 01.11.2022 року у справі № 925/1152/21, від 14.07.2021 року у справі № 161/2823/19, від 24.02.2021 року у справі № 910/15598/19(910/8017/20). Від 18.03.2021 року у справі № 909/783/20, від 16.11.2021 у справі № 910/694/21від 22.05.2019 у справі № 640/7778/18.

Відтак, за наявності висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023, яким встановлено, що ОСОБА_5 на час укладання нею заповіту від 23.03.2020 року виявляла тяжкий психічний розлад внаслідок ушкодження та дисфункції головного мозку, що ускладнилось соматичною хворобою (F06.8). ОСОБА_5 внаслідок наявного у неї психічного захворюванням під час складання нею заповіту від 23.03.2020 була позбавлена здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, та який був зроблений ПІСЛЯ прийняття рішення у справі № 127/19978/20, у якій в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено з підстав недоведеності (а не відсутності) факту перебування заповідачки у стані, в якому вона не здатна була усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, - суд першої інстанції невірно та безпідставно виснував, що в силу ст. 82 ЦПК України цей факт (його відсутність), доказуванню не підлягає.

Навпаки, суд мав би не стверджувати, що в заповідачки була наявна воля складення заповіту, що прямо суперечить експертному висновку, а роз`яснити, що хоча підстав для недійсності заповіту згідно статті 233 ЦК України немає, проте позивач не позбавлена права звернутися до суду з позовом про визнання заповіту недійсним з підстав того, що заповідач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

За таких обставин рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року слід змінити, виклавши в редакції цієї постанови. мотивувальну частину рішення щодо оцінки висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023 року та вказівку на преюдиційну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року у справі № 127/19978/20. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини( частина 4 статті 376 ЦПК України).

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження, оскаржуване судове рішення підлягає зміні, оскільки висновки суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи та судом невірно застосовано норми процесуального права щодо обставин, які не підлягають доказуванню.

Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року підлягає зміні з викладом в редакції цієї постанови мотивувальної частини рішення щодо оцінки висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023 року та вказівки на преюдиційну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року у справі № 127/19978/20. В іншій частині оскаржуване рішення відповідає критерію законності та обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 376, 367, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Драчук Тамарою Миколаївною, задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 липня 2024 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення щодо оцінки висновку судово-психіатричного експерта № 3 від 13.02.2023 року та вказівку на преюдиційну силу рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 28 грудня 2021 року у справі № 127/19978/20, - в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді Т. Б. Сало

О. В. Ковальчук