Провадження № 22-ц/801/1909/2024
Провадження № 22-ц/801/2035/2024
Головуючий у суді 1-ї інстанції Король О. П.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 рокуСправа № 127/27338/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Короля О. П. від 26 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 липня 2024 року,

встановив:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом, за яким просив усунути йому перешкоди у користуванні 17/20 частинами садиби (домоволодіння, як зазначено у позові) АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

На обґрунтування позовних вимог покликався на те, що є власником цієї частини садиби згідно з договором дарування від 29 листопада 2021 року. ОСОБА_2 є його братом, але не є членом його сім`ї. Ні усного, ні письмового дозволу на проживання у належному йому житловому приміщенні ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . ОСОБА_1 не надавав, на його письмову вимогу звільнити приміщення вони не реагують.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2024 року позов задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні 17/20 частинами садиби (домоволодіння) АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 1073 грн 60 к. у відшкодування витрат із сплати судового збору.

Додатковим рішенням цього ж суду від 24 липня 2024 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн у відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне будинковолодіння має статус приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК УРСР та відповідними нормами ЦК України; відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 за рішенням суду зняті з реєстрації в будинковолодінні, відповідач ОСОБА_3 не зареєстрована в ньому; за рішенням суду від 12 червня 2015 року у справі № 127/4907/14-ц за позовом ОСОБА_5 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виселені зі спірної частини будинку, що належала ОСОБА_5 , рішення суду не виконане; будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами в справі не укладалось. З іншої сторони відповідачами не надано доказів, що вони проживають в спірному будинковолодінні та користуються ним на законних підставах, а відповідач ОСОБА_2 є співвласником будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_2 , тобто забезпечений житлом, а відтак виселення ОСОБА_2 та членів його сім`ї не буде втручанням у право на житло та повагу до приватного життя відповідачів.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 липня 2024 року скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції посилався на те, що суд не врахував того, що він та члени його сім`ї вселились у спірну частину житлового будинку як члени сім`ї власника з його згоди, іншого житла вони не мають. Житло не було предметом іпотеки і не придбане за кредитні кошти, тому відповідачі не підлягали виселенню без надання іншого житла.

Апеляційна скарга на додаткове рішення обґрунтована також тим, що суд не врахував вимог щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Чуприна О. М. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм процесуального права, відповідно до фактичних обставин справи, встановлених на їх підставі правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг апеляційний суд прийшов до висновку, що вони підлягають задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом частини першої статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу, зокрема якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України).

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_1 , як на підставу своїх порушених прав, посилався на те, що спірну частину будинку отримав за договором дарування від 29 листопада 2021 року, ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають законних підстав для проживання у спірній частині житлового будинку, вони не є членами його сім`ї. При цьому вони виселені з цієї частини будинку рішенням Вінницького міського суду від 12 червня 2015 року у справі № 127/4907/14-ц за позовом попередньої його власниці ОСОБА_5 .

Як видно з цього рішення, яке відсутнє в матеріалах справи, але є у відкритому доступі в Єдиному держаному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/45121482), ОСОБА_5 як на підставу своїх вимог посилалась на ті ж самі обставини, що й ОСОБА_1 ( відсутність законних підстав у відповідачів для проживання у її частині житлового будинку, зазначала, що вони не є членами її сім`ї).

На виконання зазначеного рішення суду 06 серпня 2016 року Вінницьким міським судом Вінницької області видано виконавчий лист (Т. 1 а. с. 14).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення, обов`язковість судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним.

Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року у справі № 676/58/17-ц спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як правило суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).

Обрання конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (Близькі за змістом висновки викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц).

Надаючи правову оцінку належності обраного особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Європейської конвенції про права людини. Так у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Зі змісту цих норм та висновків ЄСПЛ випливає загальне правило ефективний спосіб захисту такий, за умови застосування якого «один спір має вирішуватися судами лише один раз, по одному спору має прийматися лише одне судове рішення». Тобто після ухвалення остаточного судового рішення у справі відбувається повне відновлення порушеного, невизнаного або оспорюваного права позивача. Якщо ж для такого відновлення може виникнути необхідність у повторному зверненні за судовим захистом, такий спосіб захисту визнати ефективним неможна.

Рішення про усунення перешкод у користуванні власним житловим приміщенням шляхом виселення відповідає установленим законом способам захисту (стаття 391 ЦК України, за якою власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, стаття 116 Житлового кодексу України, якою визначені порядок та підстави виселення громадян без надання іншого жилого приміщення). Воно підлягає примусовому виконанню у порядку статті 66 Закону України «Про виконавче провадження», (стаття 78 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час видачі виконавчого листа у справі № 127/4907/14-ц).

Тобто рішення у справі № 127/4907/14-ц про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 17/20 частин будинку АДРЕСА_1 є ефективним способом захисту права власника цієї частини будинку, підлягало примусовому виконанню у порядку, встановленому статтею 78 чинного на час видачі виконавчого листа у цій справі Закону України «Про виконавче провадження».

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).

У частині першій статті 316 ЦК України установлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності складають прав а володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Отже в разі переходу права власності на річ від одного власника до іншого за договором дарування новому власникові належать усі права на річ в тому самому обсязі, що належали попередньому власнику.

Відповідно до частин першої, другої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно зі статтею 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Тобто в разі переходу до нового власника права на житлове приміщення, з якого виселлено осіб за судовим рішенням, що набрало законної сили і на виконання якого видано виконавчий документ, новий власник набуває права вимагати виконання такого рішення, як правонаступник попереднього власника, а його права підлягають захисту у порядку статті 442 ЦПК України шляхом заміни сторони виконавчого провадження (стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (частина п`ята цієї статті)).

Фактично він не набуває ознак «нового» позивача, а є процесуальним правонаступником попереднього власника майна (позивача, стягувача).

В іншому випадку нівелюється принцип обов`язковості судового рішення з одного боку, а з іншого принцип диспозитивності цивільного судочинства, який дає право на власний розсуд учасникові цивільного процесу розпоряджатися своїми цивільними процесуальними правами щодо предмета спору, зокрема на стадії виконання судового рішення (частина третя статті 13 ЦПК України, пункт 4 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Це означає, що стягувач на власний розсуд вирішує в установлений статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження» (статтею 22 чинного на час видачі виконавчого листа у справ № 127/4907/14-ц Закону України «Про виконавче провадження») строку пред`явлення виконавчого документа до виконання чи подавати йому виконавчий лист до виконання чи ні, з відповідними процесуальними наслідками такої дії (втратою права на примусове виконання судового рішення в разі пропущення відповідного строку).

Натомість звернення нового власника житлового приміщення, з якого вже виселено відповідача (відповідачів) рішенням суду, що набрало законної сили, з новим позовом до того ж відповідача (відповідачів) з тих самих підстав і з тим же предметом позову поза межами зазначеного строку (пред`явлення виконавчого документа до виконання) є створенням штучних (не передбачених законом підстав) для поновлення такого строку всупереч установленому статтею 433 ЦПК України порядку.

Необмежене часом та кількістю укладення договорів про перехід права власності на відповідне нерухоме майно задля «створення підстав» для подання нових позовів про виселення, вже виселених судовим рішенням, що набрало законної сили, осіб поза межами строку на пред`явлення виконавчого документа про їх виселення до виконання суперечить також принципу правової визначеності, як складової частини принципу верховенства права, а тому є неприпустимим.

Отже оскільки спір власника 17/20 частин садиби АДРЕСА_1 про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вирішено судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі № 127/4907/14-ц, зміна власника цієї частини садиби є підставою процесуального правонаступництва у зазначеній справі, зокрема на стадії виконання судового рішення, то рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 377 381 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 24 липня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні власністю закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 24 вересня 2024 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: Т. Б. Сало

Т. М. Шемета