ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 вересня 2024 року місто Чернівці справа №713/2046/24

провадження №22-ц/822/859/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Височанської Н.К.,

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, головуючий в суді першої інстанції суддя Осокін А.Л.,

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Посилався на те, що між сторонами зареєстровано 02 серпня 2013 року шлюб виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області за актовим записом №30.

У сторін від шлюбу народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказав, що подружні стосунки з ОСОБА_2 не склалися через різні характери та погляди на життя, немає спільних інтересів, втратили почуття любові та поваги один до одного.

Вказав, що шлюбні відносини між ними припинені, разом не проживають, спільного господарства не ведуть та подальше перебування з відповідачкою у шлюбі позивач вважає порушенням своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Просив шлюб розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 02.08.2013р. виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області за актовим записом №30.

У решті позовних вимог - відмовлено.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимог про залишення проживати неповнолітню дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі наводить обставини й підстави для задоволення вимог, які викладені в позовній заяві та свої доводи мотивує тим, що він заявляв одну позовну вимогу про розірвання шлюбу, вимог про визначення місця проживання дитини не заявляв, а тому і не надавав доказів на їх обґрунтування.

Свою позицію обґрунтовував правовими висновками Верховного Суду викладені в постановах від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, від 22 грудня 2021 року у справі №339/143/20.

Просив рішення в оскаржуваній частині скасувати, прийняти нове рішення, яким констатувати місце проживання дитини з батьком на його самостійному утриманні та вихованні.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржується позивачем лише в частині відмови в задоволенні позову про залишення проживати неповнолітню дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі, який зареєстрований 02 серпня 2013 року Виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області за актовим записом №30, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10).

Від даного шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.11).

Щодо можливості розгляду справи за відсутності учасників справи

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, про поважність причин неявки в судове засідання, апеляційний суд не повідомили (а.с.51-53).

Згідно із статтею 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення в оскаржуваній частині не в повній мірі відповідає вказаним нормам.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про залишення проживати неповнолітню дитину з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, суд виходив з відсутності спору з відповідачем щодо місця проживання дитини.

Крім цього, згідно ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла 10-річноговіку визначається за спільною згодою батьків і дитини.

Син сторін досяг 10-ти річного віку, однак до позову не додано доказів погодження сина на проживання з позивачем.

У зв`язку з викладеним суд вважав, що у вимозі про залишення дитини на самостійному утриманні та вихованні позивача - слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови в позові в частині вимоги про залишення дитини проживати з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, однак не в повній мірі погоджується з мотивами такої відмови, виходячи з наступного.

Як вбачається з позовної заяви позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Згідно позовних вимог просив розірвати шлюб з відповідачкою, а також другим пунктом просив неповнолітню дитину ОСОБА_3 , 2014 року народження - залишити проживати разом з ним, його батьком ОСОБА_1 на його самостійному утриманні та вихованні.

Позивач в позові вказував, що спору про місце проживання їх спільного сина з відповідачкою немає, вказав, що вони з відповідачкою дійшли спільної згоди про те, що їх неповнолітній син залишиться проживати з батьком, на самостійному утриманні та вихованні, чим фактично просив констатувати лише місце проживання дитини не визначаючи його.

Посилався на правові позиції Верховного Суду, зокрема на постанову Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, де вказано, що у разі відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Перевіряючи дані обставини, колегія суддів виходить з наступного.

Так, в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 (провадження № 61-14859св19) зазначено, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу.

Разом з тим, у даній справі позивач просив залишити неповнолітню дитину на його самостійному утриманні та вихованні.

Колегія суддів вважає, що самостійне утримання та виховання неповнолітньої дитини позивачем суперечить нормам Сімейного кодексу України в частині рівності прав обох батьків та буде порушувати права та інтереси матері щодо неповнолітньої дитини.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Такі правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

Отже, залишення проживати неповнолітньої дитини разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні може мати негативні наслідки для матері дитини.

З огляду на викладені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги про залишення проживання дитини з батьком на самостійному утриманні та вихованні, однак помилився з доводами такої відмови. Вимога позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Аргументи апеляційної скарги фактично зводяться до власного тлумачення позивачем норм матеріального права.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а мотивувальну частину рішення в оскаржуваній частині змінити з підстав викладених в мотивувальній частині даної постанови.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 22 липня 2024 року в оскаржуваній частині - змінити з підстав, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий: Н.К. Височанська

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк