У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2024 року Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Митрофанової А.О.,

при секретарі Костюк В.О.,

заявника ОСОБА_1 ,

представника заявника ОСОБА_2 ,

представника заінтересованої особи ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту самостійного виховання батьком, який не перебуває у шлюбі, неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації.

Заява обґрунтована тим, що 22 липня 2022 року заявник вступив на військову службу до Збройних Сил України та проходить її на даний час. 09 травня 2023 року заявник звернувся із рапортом на ім`я командира про звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із самостійним вихованням батьком-військовослужбовцем, який не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з ним проживають, без матері. В задоволенні рапорту про звільнення із служби було відмовлено у зв`язку із відсутністю судового рішення про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини.

03 березня 2001 року між заявником та ОСОБА_3 було укладено шлюб, від якого мають спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 23 грудня 2010 року рішенням Солом`янського районного суду міста Києва позов про розірвання шлюбу задоволено. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є повнолітнім та проживає в США. 12 березня 2022 року після початку збройної агресії Російської Федерації проти України ОСОБА_3 разом з донькою ОСОБА_4 виїхали закордон. В ІНФОРМАЦІЯ_2 донька ОСОБА_4 досягла 14 річного віку та виявила бажання повернутися до України та проживати з батьком. 13 травня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, відповідно до якого батьки визначили місце проживання дитини визначили місце проживання батька.

Метою встановлення даного факту є звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», для забезпечення повноцінного виховання та розвитку своєї неповнолітньої доньки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 червня 2023 року справу передано для розгляду головуючому судді Митрофановій А.О. Фактично матеріали справи передано судді 23 червня 2023 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2023 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, залучено до участі в розгляді справи ОСОБА_3 , Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 .

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 просили задовольнити заяву про встановлення факту самостійного виховання батьком неповнолітньої дитини.

Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України ОСОБА_7 в судовому засіданні проти задоволення заяви заперечувала. Зазначивши, що заявник вказує, що встановлення факту йому необхідно для звільнення з військової служби та наводить правові норми відповідно до яких надається відповідне право на підставі абзацу 2 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто сам підтверджує наявність спору про право. Вказує, що заявником не надано підтверджуючі документи щодо звернення до командування військової частини з рапортом про його звільнення, тобто у зв`язку з відсутністю належних доказів направлення/подачі вищевказаного рапорту, факт звернення вважає непідтвердженим. Також вказує, що визначення місця проживання дитини з батьком в даному випадку не позбавляє матір батьківських прав та не звільняє її від виконання батьківських обов`язків. Крім того, зазначив, що існує спір про право, що є підставою для залишення заяви без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Представник заінтересованої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник заінтересованої особи Давиденко В. надіслала до суду листа про розгляд справи за відсутності представника служби.

Заінтересована особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Представник заінтересованої особи - Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник заінтересованої особи ОСОБА_6 надіслав до суду листа, відповідно до якого зазначив, що твердження заявника про звернення до військової частини з рапортом про звільнення, та відмові у задоволенні цього рапорту не відповідають дійсності, оскільки рапорт заявника до військової частини не надходив, просив про розгляд справи за відсутності представника військової частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, здійснювалось фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Заслухавши думку учасників справи, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи, заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту самостійного виховання батьком, який не перебуває у шлюбі, неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 22.07.2022 року мобілізований до лав Збройних сил України на підставі Указу Президента України № 65 від 24.02.2022 року, про що свідчить військовий квиток НОМЕР_2 , виданий ІНФОРМАЦІЯ_3 20.02.1991 року.

Згідно довідки Військової частини НОМЕР_1 від 09.10.2023 року солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 з 15 листопада 2022 року по теперішній час.

Як вбачається зі змісту заяви про встановлення юридичного факту, ОСОБА_1 09 травня 2023 року звернувся із рапортом на ім`я командира про звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» - у зв`язку із самостійним вихованням батьком-військовослужбовцем, який не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з ним проживають, без матері.

Зі слів заявника у задоволенні рапорту про звільнення із служби було відмовлено, у зв`язку із відсутністю судового рішення про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини.

Також з матеріалів заяви вбачається, що 03 березня 2001 року між заявником та ОСОБА_3 був укладений шлюб, від якого мають спільних дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 23 грудня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірваний.

Встановлення даного факту необхідно заявнику для звільнення з військової служби на підставі абзацу 2 підпункту Г пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для забезпечення повноцінного виховання та розвитку своєї неповнолітньої доньки.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з частинами першою, другою статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 3 Постанови Пленуму ВССУ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» передбачено, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що в порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України, Господарським процесуальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення.

При цьому суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 березня 2023 року, справа № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22) визначив, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.

Установлено, що в обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 вказує, що йому необхідно встановити факт самостійного виховання неповнолітньої дитини, у зв`язку з тим, що це надає йому право, в тому числі шляхом звільнення з військової служби, належним чином особисто здійснювати свої батьківські обов`язки, які покладені на нього СК України, діяти в інтересах дитини у випадках передбачених Законом незалежно від волі матері та надає інші права, передбачені СК України у разі ухилення одного з батьків від виконання батьківських обов`язків.

Разом з цим, суд вважає, що саме по собі встановлення судом факту виховання та утримання дитини батьком без участі матері не породжує для заявника юридичних наслідків, тобто від встановлення вказаних фактів не буде залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав останнього.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

При цьому одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Отже, захист порушених прав у зв`язку з невиконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дитини, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків висвітлені в ст. 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» - на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Зазначені заявником обставини дають суду підстави вважати, що вимога заявника фактично пов`язана з виникненням, зміною або припиненням особистих майнових прав батьків дитини, які закріплені в Сімейному кодексі України. Такими до прикладу можуть бути право батьків на визначення місця проживання дитини, а такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; право матері чи батька на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав у випадку, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, тощо.

Таким чином, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання батьком дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст.ст. 293, 315 ЦПК України.

Крім зазначеного вище, суд вважає за необхідне наголосити на наступному.

Частиною 1 ст. 5 КАС України передбачено право кожної особи звернутися до адміністративного суду, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини першої цієї статті).

Вимоги ОСОБА_1 пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, зокрема встановлення факту самостійного виховання та утримання ним дітей віком до 18 років, та відповідно, звільнення з військової служби.

Таким чином, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

У справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції про закриття провадження у справі, Велика Палата Верховного Суду у пунктах 33-35 зазначеної постанови від 30 січня 2020 року зазначила: «33. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. 34. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній».

Визначаючи, чи пов`язується з встановлення зазначеного факту виникнення у заявника певних цивільних прав та обов`язків, суд застосовує положення ст. 1 ЦК України.

За змістом ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини, засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (цивільні відносини). Тобто цивільними є відносини, які відповідають наведеним критеріям.

Відповідно у порядку цивільного судочинства, за загальним правилом, не підлягають вирішенню спори (розгляду заяви), що виникають не з цивільних, земельних, трудових, сімейних або житлових правовідносин.

Усі інші спори, що виникають у публічно-правових відносинах за участю осіб, підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства виключно у тих випадках, коли безпосередньою нормою процесуального права визначено, що вирішення такого спору належить здійснювати саме в порядку цивільного судочинства.

Вимоги заявника пов`язані з доведенням наявності підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними права та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням.

Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням наведеного, вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання батьком, який не перебуває у шлюбі, неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, провадження у справі підлягає закриттю з роз`ясненням заявнику права звернення з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Керуючись ст.ст. 255, 256 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Провадження в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - закрити.

Роз`яснити заявнику право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення.

Повний текст ухвали складений до 24.01.2024 року.

Суддя А.О. Митрофанова