справа № 489/4456/20 провадження №2/489/31/24
РІШЕННЯ

Іменем України

24 січня 2024 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Єлишевої А.В.,

в присутності:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення,

встановив:

У вересні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1 та виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

Як на підставу позовних вимог вказала, що 18.11.1972 між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.06.2020.

Після смерті своєї матері вона успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про спадщину за законом від 29.08.2007. В цьому будинку поживала разом зі своїми батьками до шлюбу, а перед смертю матері доглядала за нею та дбала про будинок в якому проживала, здійснювала в ньому ремонт. 26.02.2009 зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_1 . За цією адресою зареєструвався і відповідач, на той час її чоловік. В будинку проживали однією сім`єю. Від шлюбу мають трьох дітей, які вже дорослі та проживають окремо.

На протязі 14 років відповідач знущався над нею, чинив насильство, бив, погрожував. Свідками цього були діти. У березні 2019 року відповідач зовсім вигнав її з власного житла, через що спочатку вона жила у своїх синів, а потім у подруги ОСОБА_4 .

Тричі викликала наряд поліції, у жовтні 2019 року та 07.08.2020 виклик був пов`язаний з тим, що вона не могла потрапити додому через перепони відповідача.

Неодноразово викликала швидку медичну допомогу у зв`язку з болем в серці. Від знущань відповідача розвився гіпертонічний криз, сліпота на одне око, про що свідчать медичні довідки.

На теперішній час боїться повертатися додому.

Відповідач має 1/7 частку на праві спільної часткової власності у квартирі АДРЕСА_2 , де раніше проживав та був зареєстрований, а тому забезпечений власником житлом.

Як власник домоволодіння по АДРЕСА_1 намагалася зняти з місця реєстрації відповідача, але в добровільному порядку він не хоче, а в Департаменті з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради запропоновано звернутися до суду.

Посилаючись на наведені обставини позивач звернулася до суду за захистом порушеного права.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24.09.2020 справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 19.04.2021 за клопотанням відповідача провадження у справі зупинено до вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в нерухомому майні.

Ухвалою суду від 31.08.2023 провадження у справі поновлено.

Правом на надання відзиву відповідач не скористався.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явися про розгляд справи повідомлявся неодноразово. Направлена на його адресу реєстрації судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання.

В матеріалах справи наявне клопотання відповідача від 11.01.2021 в якому просив відкласти судове засіданні на іншу дату та одночасно заначив, що з позовом не згодний та заперечує проти його задоволення.

Враховуючи належне повідомлення відповідача про судове засідання, його обізнаність про судовий розгляд та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи та встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи встановлено, що сторони з 18.11.1972 перебували в шлюбі, який розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.06.2020по справі № 489/5877/19.

Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 29.08.2007 зареєстрованого в реєстрі за № 2-426, який успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та відповідач в житловому будинку зареєстрували своє місце поживання з 26.02.2009, що підтверджується записами в домовій книзі, копію якої додано до позову, копією паспорта позивача та Витягом з реєстру територіальної громади міста Миколаєва «Про реєстрацію особи» від 03.10.2020.

З пояснень та наданих письмових доказів встановлено, що 20.08.2020 позивач зверталася до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про зняття відповідача ОСОБА_3 з реєстрації місця проживання за адресою її нерухомого майна, але їй було усно відмовлено.

Позивач вказує, що відповідач протягом чотирнадцяти років знущався на нею, бив, погрожував психологічно та фізичною розправою. Вона терпіла та сподівалася, що той заспокоїться та їх сімейне життя наладиться. Через знущання відповідача та здійснення домашнього насильства на нею, боїться і не може проживати з разом ним в будинку, власником кого він не являється та робить її життя нестерпним.

Неможливість потрапити до свого помешкання через неправомірні дії відповідача позивач підтвердила заявою від 20.08.2020, поданої до Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області.

Згідно відповіді поліції від 14.09.2020 № С-44/51-2020 перевірку за заявою позивача про вжиття заходів до колишнього чоловіка ОСОБА_6 , котрий вигнав позивача з будинку в 2019 році припинено з підстав того, що відсутній факт вчинення кримінального правопорушення але вбачаються ознаки адміністративного правопорушення.

З відповіді Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 15.09.2020 №Г-50аз/51-2020 вбачається, що ОСОБА_1 зверталася на спец лінію «102» щодо конфлікту з колишнім чоловіком тричі 23.10.2019, а також 07.08.2020, у зв`язку із її побиттям відповідачем та 20.08.2020. За всіма вказаними фактами, за витком останнього, здійснювався виїзд мобільної групи реагування на факти домашнього насильства та факти до Єдиного реєстру судових розслідувань не вносилися. В останньому випадку проведено перевірку було проведено в порядку Закону України «Про звернення громадян» та припинено.

У судовому засіданні позивач пояснила, що вона по теперішній час через протиправні дії відповідача не може потрапити до свого житлового будинку та вільно користуватися та володіти своєю власністю.

Пояснила, що відповідач має власне житло, а саме квартиру АДРЕСА_2 , в якому його частка складає 1/7, що підтвердила копією свідоцтва про право власності на житло від 20.03.2007, в якій він був зареєстрований та проживав поки вона не стала власником будинку після смерті матері.

Належність відповідачу на праві власності 1/7 частки вказаної квартирі підтверджується відомостями внесеними до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Також позивач пояснила, що вимушена проживати в квартирі сина, поки той знаходиться на заробітках в Польщі.

В ході розгляду цієї справи, відповідач ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим провадження справі зупинялося.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 19.07.2023 у справі № 489/1120/21 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено повністю. Рішення в апеляційному порядку не оскаржувалося та набрало законної сили.

Вказане рішення додатково підтверджує обставини, що позивач є одноосібним власником житлового будинку, в якому зареєстрований відповідач, який є колишнім її чоловіком.

В ході розгляду справи були допитані свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та в режимі відеоконференції син сторін ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивача знає давно, так як з нею разом працювали. На роботу часто ОСОБА_1 приходила з побоями та пояснювала, що її побив чоловік. Були випадки коли вона приходила до неї з проханням переночувати, так як боялася йти додому.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що відповідач ОСОБА_3 дуже жорстока людина та позивач з ним за однією адресою проживати не може. Неодноразово вона допомагала ОСОБА_1 викликати поліцію. Була свідком коли відповідач не давав можливості потрапити позивачу та їй до будинку.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що був свідком неодноразового побиття батьком матір до 1999 року. В подальшому таких випадків не бачив, але мати лише показували йому побої. Пояснив, що його сестра посварилася з матір`ю та сестру підтримав батько та став виганяти матір з будинку. Також відповідач має у власності частину квартири, тому в нього є своє житло та не бажає виселятися з будинку та робить нестерпним життя матері.

Аналогічні пояснення надав ОСОБА_9 в своїй заяві від 23.11.2020, поданій до суду та просив прийняти до відома, так як немає можливості прибути до суду, оскільки працює в Республіці Польща.

Відповідна заява є і від сина сторін ОСОБА_10 , який теж перебуває в Польщі, якого позивач заявляла в якості свідка, але з технічних причин вказану особу допитано не було.

Правове обґрунтування та мотиви суду.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постановах Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 6-2931цс16, від 29.11.2017 у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09.10.2019 у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09.10.2019 у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

В свою чергу права відповідача у справах про виселення захищені статтею 8 Конвенції, яка встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Кривіцька таКривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13.05.2008 у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27.05.2004 у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 09.10.2007 у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15.01.2009 у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22.10.2009. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Вказана правова позиція сформульована в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Таким чином, враховуючи позиції, висловлені ЄСПЛ, а також Великою Палатою Верховного Суду, при розгляді справ, в яких піднімається питання щодо необхідності захисту прав власника майна шляхом виселення осіб з цього майна, з метою недопущення порушення права на мирне володіння майном та права на повагу до приватного життя, які в розумінні Конвенції є рівнозначними правами, слід завжди оцінювати пропорційність втручання.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що відповідач, після розірвання шлюбу з позивачем не є членом сім`ї останньої, та проживає в житловому будинку, власником якого є позивач та яку не пускає в будинок та здійснює відносно неї психологічний і фізичний тиск, через що вона позбавлена можливості вільно користуватися своєю власністю, що є груби порушенням її прав власника.

Також встановлено, що відповідачу на праві спільної часткової власності належить інше житлове приміщення та добровільно висилитися з будинку позивача він відмовляється.

З огляду на зазначене, з метою запобігання подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача, а також відновлення порушеного її права, як власника на вільне володіння та користування житловим будинком, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову про усунення перешкод позивачу у здійсненні права власності нерухомим майно шляхом виселення відповідача з житлового будинку позивача без надання іншого житлового приміщення.

Оцінюючи виселення відповідача з житлового приміщення позивача на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.

Письмові пояснення представника від 11.12.2023, які зводяться до зміни предмету позову в частині вимоги про виселення відповідача шляхом його виселення в квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , суд відхиляє, оскільки відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За положеннями частини третьої статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

У даному випадку, розгляд справи здійснюється в спрощеному позовному проваджені з повідомленням учасників справи, перше судове засідання в якому відбулося 14.12.2020.

Крім того, виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення жодним чином не перешкоджає відповідачу всилитися в належне йому на праві спільної часткової власності житло або будь-яке інше доступне йому житло.

Підстав для задоволення вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що на думку позивача і її представника наддасть можливість зняти відповідача з реєстрації за адресою житлового будинку позивача суд не вбачає, крім того вимога про втрату користування житловим приміщенням та виселення є взаємовиключними.

Так, при зверненні до суду була чинна стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Наведенні положення статті 7 вказаного Закону містили, зокрема, такі підстави для зняття особи з реєстрації як наявність рішення суду про втрату користування житловим приміщенням, так і виселення.

Вказану норму виключено із Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» на підставі Закону України № 1871-IX від 05.11.2021 «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», який набрав чинності 01.12.2021, статтею 18 якого врегульовано порядок зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), відповідно до пункту 2 частини першої якої зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності.

Більш детальне застосування Закону України № 1871-IX від 05.11.2021 врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265.

Отже, позивач не позбавлена можливості звернутися до центру надання адміністративних послуг із заявою про зняття з реєстрації відповідача за адресою її житлового будинку.

На підставі положень частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 з житлового приміщення будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сум і 840,80 грн. (вісімсот сорок гривень 80 коп.)

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення складено 25.01.2024.

Суддя І.В.Коваленко