КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/3849/23 Головуючий у І інстанції - Мерзлий Л.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2024 року та на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, -

установив:

У червні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої вимоги мотивував тим, що він та ОСОБА_4 надали в борг в рівних частинах по 55000 доларів США кожен ОСОБА_1 , зальною сумою 110000 тисяч доларів США, про що ОСОБА_1 була власноручно написана розписка від 12 жовтня 2020 року, строком повернення грошових коштів в строк до 22 жовтня 2020 року.

У вказаній вище розписці також зазначено в якості поручителя ОСОБА_3 , яка зобов`язалась повернути грошові кошти йому та ОСОБА_4 . в разі не повернення їх ОСОБА_1 .

На зворотній стороні аркушу розписки ОСОБА_3 особисто своїм власноручно написаним текстом підтвердила зазначене та поставила свій підпис.

Відповідачі позичали кошти разом для ведення бізнесу, хотіли відкрити магазин з торгівлі мобільних телефонів та аксесуарів до них, спочатку з їх слів в них почало щось получатись і вони віддали борг третій особі.

Проте, ОСОБА_1 всі свої зобов`язання за вказаною вище розпискою не виконав в обумовлений в ній строк.

В подальшому, від ОСОБА_1 15 січня 2021 року він отримав в якості повернення боргу 2000 доларів США та 1500 доларів США від ОСОБА_3 05 лютого 2021 року (як поручителя ОСОБА_5 ) Більше йому кошти відповідачі не передавали.

Однак, станом на день подачі позову, ОСОБА_1 як боржник та ОСОБА_3 як поручитель, разом солідарно розрахувались лише з ОСОБА_4 , сплативши йому 55000 доларів США протягом 2021-2022 років.

Так як ОСОБА_4 попросив його, щоб спочатку він забрав свої кошти, а потім він свої, бо в нього було дуже складне фінансове становище, таким чином, суми періодичних платежів забирав в першу чергу він, про що писав відповідачам розписки про отримання сум боргу. Розписки ОСОБА_4 не зберіг.

Таким чином, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виконали частково зобов`язання по розписці в частині погашення боргу лише перед ОСОБА_4 .

На даний період часу відповідачі не мають бажання віддавати йому залишок боргу, неодноразові зустрічі, обіцянки, телефонні розмови не дали позитивного результату.

Тому, виникла необхідність звернутись з даним позовом до суду.

Не дивлячись на те, що ОСОБА_1 повернув борг на 500 доларів США більше, ніж ОСОБА_3 , він вважає, що це були їх сумісні кошти, які вони сплатили солідарно як боржники вже після закінчення строку повернення коштів та і надалі повинні їх повертати разом.

Строк повернення коштів за розпискою вказаний до 22 жовтня 2020 року.

Вказував, що станом на день подачі позову кошти сумою 51500 доларів США йому не повернуті.

Загальний розмір коштів, які підлягають стягненню з відповідачів на його користь складає 51500 (борг) + 40161,91 (відсотки) = 118770,73 доларів США.

Зазначив, що в розписці від 12 жовтня 2020 року сторони передбачили, що в разі не повернення грошових коштів до 22 жовтня 2020 року, на суму боргу, починаючи з 23 жовтня 2020 року нараховується відсоткова ставка 30% річних.

Отже, сума відсотків за користування коштами складає 91661,91 доларів США.

Просив суд, стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у сумі 51500 доларів США, 30 % річних від простроченої суми у розмірі 40161,91 доларів США та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2024 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 51500доларів США.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 6710 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Крім того, до суду першої інстанції від представника ОСОБА_2 - адвоката Кибало А.Я. надійшла заява про ухвалення додаткового рішення по даній справі, згідно якої він просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути пропорційно, щодо задоволених позовних вимог, солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 витрати на правову допомогу у розмірі 250000 грн.

Ірпінським міським судом Київської області від 29 липня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 64000 грн.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями ОСОБА_1 подав апеляційні скарги, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2024 року зазначив, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Зазначив, що судом першої інстанції судовий збір взагалі безпідставно з нього стягнуто, оскільки він є особою, яка звільнена від сплати судового збору.

Він є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 05 листопада 2015 року. В даний час знаходиться за кордоном на лікуванні та відновленні після поранення. Про ці обставини було повідомлено в судовому засіданні суду першої інстанції та надано докази разом з відзивом у справі.

Крім того, він є особою, постраждалою внаслідок чорнобильської катастрофи II категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 29 червня 1993 року.

Просив суд, скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2024 року в частині стягнення з нього судових витрат, та ухвалити нове, яким відмовити в їх стягненні.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року зазначив, що солідарне стягнення суми судових витрат з відповідачів законом не передбачено, а тому додаткове рішення суду першої інстанції є неправомірним.

Крім того, позивачем не надано договору про надання правової допомоги №12/01 від 12 січня 2023 року з повним змістом умов, а тому вимога про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Вказує, що заявлена позивачем сума стягнення витрат на правову допомогу є безпідставною, необґрунтованою, сума не відповідає критеріям розумності та є надмірно завищеною.

Просив суд, скасувати додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заяви представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу в повному обсязі.

Відзив на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з таких підстав.

Приймаючи до уваги, що скаржник ОСОБА_1 просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення з нього судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в їх стягненні, то апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів не погоджується із проведеним судом першої інстанції розподілом судових витрат між відповідачами, зокрема із висновком суду про солідарне стягнення судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 6710 грн., оскільки дані витрати підлягали стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно - по 3355 грн. з кожного окремо.

Так, при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розмірузадоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №461/5420/14-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, оскільки він є особою, яка звільнена від сплати судового збору, у зв`язку з тим, що він є учасником бойових дій, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_1 від 05 листопада 2015 року, з огляду на наступне.

Відповідно до положень п. 13 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Апеляційний суд звертає увагу, що п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону № 3674-VI звільнення від сплати судового збору осіб, які мають, зокрема статус ветеранів війни - учасників бойових дій, обмежено справами, пов`язаними з порушенням їхніх прав.

Тобто встановлені цим Законом положення стосуються випадків звернення до суду за захистом прав, пов`язаних винятково зі статусом учасника бойових дій, і не поширюються на подання позовних заяв до суду із вимогами, що виходять за межі таких спірних правовідносин.

Правовий статус ветеранів війни, забезпечення створення належних умов для їх життєзабезпечення та членів їх сімей, встановлені Законом України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У статті 22 цього ж Закону передбачено, що особи, на яких поширюється дія цього нормативного акту, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань.

Перелік пільг учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, визначені у ст. 12 цього Закону.

Тому, оскільки ОСОБА_1 є відповідачем у даній справі, а позовні вимоги не зачіпали порядку надання, обсягу соціальних гарантій чи будь-яким іншим чином стосувались соціального і правового захисту особи зі статусом учасника бойових дій, то судом першої інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції також безпідставно стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір, оскільки він є особою постраждалою внаслідок чорнобильської катастрофи II категорії, що підтверджено посвідченням серії НОМЕР_2 від 29 червня 1993 року, колегія суддів також не приймає до уваги.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Отже, громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи звільняються від сплати судового збору, якщо вони є позивачами у справі, тобто звернулися з позовом до суду за захистом свого порушеного права або інтересу.

У даній справі ОСОБА_1 є відповідачем, а тому правові підстави для визнання безпідставним стягнення з нього судового збору на користь позивача відсутні.

До аналогічних висновків про відсутність правових підстав для звільнення від сплати судового збору відповідачів громадян, які віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи дійшов Верховний Суд у справі № 378/631/22 (ухвала від 28.12.2023 року), № 761/18365/20 (ухвала від 31.07.2023 року), №754/533/18 (ухвала від 03.04.2023 року).

Крім того, аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 404/4822/15-ц (провадження№ 14-55цс19).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, резолютивна частина оскаржуваного рішення суду в частині проведеного судом першої інстанції розподілу судових витрат підлягає зміні.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Кибало А.Я. звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з відповідачів на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 250000 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: витяг з договору про надання правової допомоги №12/01 від 12 січня 2023 року, даний договір укладений між АО «Харченко та Партнери» та ОСОБА_2 , з метою представництва інтересів ОСОБА_2 у даній справі; квитанцію до прибуткового ордера від 18 липня 2024 року на суму 250000 грн., надану на підставі договору №12/1 від 12 січня 2023 року; акт виконаних робіт до договору «Про надання правничої допомоги» №12/01 від 12 січня 2023 року, згідно якого вартість виконаних робіт згідно договору складає 250000 грн.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному ч. 2 цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому ст. 270 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Як установлено в ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу ч. 3 ст. 141 ЦПК України, можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження №14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №9901/350/18 (провадження №11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18 (провадження №12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі №908/299/18 (провадження №12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі №550/936/18 (провадження №14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі №357/380/20 (провадження №14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою №58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження №12-14гс22)).

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до висновків, викладених у Постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №461/5420/14-ц при повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Враховуючи значення справи для сторін, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість компенсувати позивачу витрати на професійну правничу допомогу та обґрунтовано зменшив їх розмір, проте помилково стягнув зазначені суми у солідарному порядку.

За таких обставин додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнення з кожного звідповідачів по 32000 грн.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому додаткове рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 16 липня 2024 року змінити в частині вирішення питання про стягнення судового збору та стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 3 355 грн. з кожного окремо.

В решті рішення Ірпінського міськогосуду Київської області від 16 липня 2024 року залишити без змін.

Додаткове рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 липня 2024 року змінити в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу та стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі по 32 000 грн. з кожного окремо.

В решті додаткове рішення Ірпінського міськогосуду Київської області від 29 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба