КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2024 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сташкова Анастасія Григорівна про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості права на спадкування та визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ПН КМНО Сташкова А.Г. , в якому просили:

встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є троюрідною тіткою ОСОБА_1 ;

встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є троюрідною тіткою ОСОБА_2 ;

змінити черговість одержання права на спадкування ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6 з п`ятої черги спадкування за законом на другу чергу спадкування.

визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_6 , посвідчений 13.08.2021 ПН КМНО Бузницькою Ю.О. , за змістом якого ОСОБА_6 заповіла ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовували тим, що померла та матері позивачів були троюрідними сестрами між собою, а відтак померла є троюрідною тіткою позивачів. Дані обставини підтверджено рядом доказів щодо наведеного споріднення та показаннями родичів як свідків. З 2017 року померла хворіла, адже мала хворобу Бехтерєва , що унеможливлювала самостійно здійснювати за собою догляд. Позивачі здійснювали по черзі опіку над нею, матеріально забезпечували, купляли продукти харчування та готували їжу, прибирали у житлі, незадовгого до смерті постійно були присутніми у нічний час, здійснювали витрати на поховання тітки тощо. За сімейними обставинами позивачі не мали можливості постійно бути присутніми у нічний час біля тітки, тому знайшли оголошення у мережі Інтернет про Центр допомоги та соціального захисту пенсіонерів. 13.08.2021 між таким Центром та ОСОБА_6 було укладено договори про надання соціальних послуги та довічного утримання, а саме присутність особи біля тітки у нічний час. Однак, згодом такі договори були розірвані, адже не передбачали умови перебування відповідної особи біля ОСОБА_6 у нічний час. Після смерті ОСОБА_6 її рідна сестра звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. Також після смерті тітки із заявою про прийняття спадщини за заповітом від 13.08.2021, звернулась ОСОБА_4 , який був укладений цього ж дня, що й оспорювані договори. Наводили аргументи про те, що волевиявлення тітки під час підписання заповіту не було вільним, адже нотаріус його не оголошувала, тітка не читала жодного документів у момент підписання, а навпаки була впевнена, що підписує договір щодо догляду за нею у нічний час. У відповідності до вимог ЦК України просили позов задовольнити (т. 1 а.с. 1-6).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27.03.2024 у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ПН КМНО Сташкова А.Г. про встановлення факту родинних відносин, зміну черговості права на спадкування та визнання заповіту недійсним відмовлено (т. 2 а.с. 37-43).

В апеляційній скарзі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просять скасувати рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Вказують, що своїми поясненнями, поясненнями свідків та наданими доказами було документально підтверджено споріднення позивачів зі ОСОБА_6 .

У зв`язку з незадовільним станом здоров`я, ОСОБА_6 потребувала постійного догляду, який було забезпечено позивачами. При цьому, під час розгляду справи не було встановлено іншої особи, яка б здійснювала такий догляд. Не надавали догляд ні рідна сестра ОСОБА_3 , ні ОСОБА_4 .

Щодо недійсності заповіту, то зазначають, що укладаючи договір довічного утримання, ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_9 свою квартиру, тому не мала законних підстав заповідати квартиру, яку вона передала у власність іншій людині, і яка їй вже не належала. Отже, після того як ОСОБА_6 передала свою квартиру у власність ОСОБА_9 , складений нею заповіт на цю квартиру втратив чинність, адже після її смерті, спадкоємець за заповітом - ОСОБА_4 не могла оформити спадщину, т.я. ця квартира перебувала у власності іншої особи - ОСОБА_9 .

Зазначене наводить апелянтів на висновок про те, що при підписанні заповіту, волевиявлення ОСОБА_6 по заповіданню своєї квартири ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі, що в силу п. 2 ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним (т. 2 а.с. 50 - 55).

29.05.2024 ОСОБА_4 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому звертає увагу на те, що наданими по справі доказами підтверджується абсурдність доводів апеляційної скарги, що померла не усвідомлювала значення своїх дій або була введена в оману, коли підписувала правочин в присутності своєї «троюрідної» племінниці ОСОБА_1 , яка не надала суду доказів того, що перебуваючи у квартирі при посвідчені заповіту, вона не могла за станом здоров`я нічого бачити, чути, говорити або розуміти.

Окремо зазначає, що заповіт було посвідчено з дотриманням всіх вимог законодавства щодо посвідчення заповітів, волевиявлення ОСОБА_6 було вільним і відповідало її волі, заповіт чітко та розбірливо власноруч підписала, а незгода апелянтів з волевиявленням ОСОБА_6 не може бути підставою для визнання заповіту недійсним (т. 2 а.с. 69-75).

У судовому засіданні ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх представник ОСОБА_10 підтримали подану апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_11 заперечував проти поданої апеляційної скарги та просив її відхилити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть від 24.03.2022 серії НОМЕР_1 .

На підтвердження родинних відносин з ОСОБА_6 , позивачами надано наступні пояснення.

«Родинне дерево» ОСОБА_1 :

ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були рідними сестрою та братом.

У ОСОБА_12 народилась дочка ОСОБА_14 .

ОСОБА_15 народилась дочка ОСОБА_16 .

У ОСОБА_16 народилась дочка ОСОБА_17 (позивач-1).

«Родинне дерево» ОСОБА_2 :

У ОСОБА_13 та ОСОБА_18 народилась дочка ОСОБА_19 .

ОСОБА_19 була матір`ю ОСОБА_6 (спадкодавець у цій справі).

У ОСОБА_18 (дружини ОСОБА_13 була рідна сестра ОСОБА_20 .

ОСОБА_21 народився син ОСОБА_22 .

У ОСОБА_22 народилась дочка ОСОБА_23 .

У ОСОБА_23 народилась дочка ОСОБА_24 (позивач-2).

Отже, ОСОБА_25 та ОСОБА_26 були двоюрідними сестрами. ОСОБА_27 та ОСОБА_6 були троюрідними сестрами, а відтак остання була для ОСОБА_1 троюрідною тіткою. ОСОБА_23 та ОСОБА_6 були троюрідними сестрами, а відтак ОСОБА_24 була троюрідною племінницею для ОСОБА_6 .

На підтвердження відповідних обставин позивачами надано ряд документів, якими підтверджено наступну спорідненість:

Батьками ОСОБА_28 (позивача-1) є ОСОБА_29 та ОСОБА_30 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

Батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_31 та ОСОБА_32 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

Батьками ОСОБА_23 були ОСОБА_22 та ОСОБА_33 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 .

ОСОБА_34 та ОСОБА_35 уклали шлюб 03.06.1925, шо підтверджено копією запису про шлюб від 03.06.1925 № 12.

Батьками ОСОБА_26 є ОСОБА_13 та ОСОБА_18 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 .

ОСОБА_26 уклала шлюб із ОСОБА_36 , що підтверджено копією свідоцтва про одруження серї НОМЕР_6 .

Відповідно до положень ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Згідно з ст. ст. 1258, 1261 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

З огляду на наявні у матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачами не надано належних доказів в обґрунтування свої позовних вимог щодо встановлення юридичного факту, які б надали можливість установити родинне споріднення позивачів із померлою ОСОБА_6 , а тому відсутні підстави для задоволення заявленої вимоги.

Надаючи оцінку доказам, що містяться у матеріалах справи, у розрізі позовної вимоги про зміну черговості одержання права на спадкування з п`ятої черги спадкування на другу чергу спадкування позивачами після смерті ОСОБА_6 , які опікувалась останньою, матеріально забезпечували, надавали іншу допомогу спадкодавцеві, здійснили організацію її поховання, а відтак у відповідності до ст. 1259 ЦК України мають право на спадкування разом із спадкоємцями другої черги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оскільки не встановлено родинних відносин між позивачами та спадкодавцем ОСОБА_6 , тому позивачі не є спадкоємцями за законом у п`яту чергу, що унеможливлює застосувати до спірних правовідносин положення ст. 1259 ЦК України, тобто, вони не є належними позивачами у справі, що позбавляє суд підстав для задоволення заявленої вимоги.

Щодо заявленої вимоги про визнання заповіту недійсним, то апеляційний суд вважає необхідним зазначити наступне.

13.08.2021 ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_37 . Заповіт посвідчено ПН КМНО Бузницькою Ю.О., зареєстровано у реєстрі за № 2952.

Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (ст. 1235 ЦК України).

Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ст. 1236 ЦК України).

Загальні вимоги до форми заповіту визначені ст. 1247 ЦК України відповідно до якої, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Будь-яких доказів, які б спростовували дані про не підписання заповіту власноручно ОСОБА_6 , або його оскарження у судовому порядку матеріали справи не містять.

Окрім того, не спростовано позивачами та обставина, що ОСОБА_1 була присутня у приміщенні під час підписання ОСОБА_6 заповіту, і об`єктивно мала можливість проконтролювати які саме документи підписує родичка, з власної волі чи під примусом вчинено правочин, і у якому стані перебувала заповідач, чи розуміла значення своїх дій та чи могла керувати ними.

З огляду на те, що позивачами не надано доказів недійсності правочину, а саме, що ОСОБА_6 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, відсутності волі померлої на вчинення оспорюваного правочину, або безпосереднє його оскарження, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання спірного заповіту недійсним, і як наслідок, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявленої вимоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було взято до уваги пояснення свідків, спростовуються матеріалами справи, а саме, суд першої інстанції опитавши свідків, зауважив, що останні надають інформацію щодо спорідненості позивачів зі спадкодавцем не з власного знання, а мають таку обізнаність зі слів інших осіб. При цьому, аналізуючи надану інформацію з наявними у справі доказами встановив, що вони не узгоджуються між собою.

Посилання апелянтів на те, що під час розгляду справи, судом першої інстанції не було встановлено іншої особи, яка б здійснювала такий догляд за ОСОБА_6 є необґрунтованим, оскільки наявність/відсутність такої особи не підтверджує родинний зв`язок між позивачами та спадкоємцем. Як і не підтверджує такий зв`язок добровільне надання догляду за ОСОБА_6 позивачами.

Зауваження позивачів про те. що при підписанні заповіту, волевиявлення ОСОБА_6 по заповіданню своєї квартири ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її волі, що в силу п. 2 ст. 1257 ЦК України є підставою для визнання заповіту недійсним є безпідставним, оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження відсутності вільного волевиявлення спадкодавця.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, додаткового правового аналізу не потребують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим доказам та обґрунтовано дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст виготовлено 24 вересня 2024 року.

Суддя-доповідач

Судді