ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 587/1641/21 Номер провадження 22-ц/814/1851/24Головуючий у 1-й інстанції Степаненко О.А. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Панченка О.О.,

суддів Абрамова П.С., Одринської Т.В.

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року, ухваленого у складі головуючого судді Степаненка О.А., повний текст судового рішення виготовлено дати не вказано, у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягнення моральної шкоди.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що відповідно до наказу відповідача від 16 березня 2021 року № 3 її прийнято на роботу на посаду продавця непродовольчих товарів і вона фактично приступила до виконання своїх посадових обов`язків.

У період з 16 березня 2021 року по 26 липня 2021 року позивач працювала у відповідача продавцем непродовольчих товарів.

У період її роботи з 16 березня 2021 року по 26 липня 2021 року відповідач жодного разу не сплатив їй заробітної плати, посилаючись на те, що немає грошей та достатнього виторгу.

Отже, це стало підставою для того, щоб позивач з 26 липня 2021 року розірвала трудовий договір з відповідачем на підставі пункту 3 статті 38 КЗпП України через невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору.

Наказом від 26 липня 2021 року відповідач звільнив її з посади продавця непродовольчих товарів на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін).

Разом з тим, позивач вказувала, що звільнивши її, відповідач не провів з нею остаточного розрахунку, зокрема, не виплатив заробітну плату за весь період роботи та не виплатив вихідну допомогу при звільненні, не видав трудову книжку та наказ про звільнення.

ОСОБА_1 вважала такі дії відповідача протиправними та такими, що не відповідають чинному законодавству та порушують її трудові права, просила суд:

- змінити формулювання підстав звільнення з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) на частину третю статті 38 КЗпП України (невиконання власником законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору);

- стягнути 29 040,00 грн заборгованості із заробітної плати;

- стягнути 19 500,00 грн вихідної допомоги;

- стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення;

- стягнути 8 000,00 грн на відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про зміну формулювання підстав для звільнення, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги при звільненні, стягнення моральної шкоди відмовлено за необґрунтованістю.

Рішення мотивовано тим, що позивач була звільнена з роботи на підставі власноручно підписаної заяви за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України, в той же день з нею було проведено розрахунок із заробітної плати. Позивач не довела обставину підписання бланку заяви про звільнення при прийомі на роботу. Суд вважав, що власноручний підпис позивача на заяві про звільнення та у повідомленні про проведення повного розрахунку однозначно свідчить про волевиявлення позивача на вчинення відповідних дій, зокрема, на звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги

Не погодившись з таким вирішенням спору, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 26 липня 2021 року заявниця не зверталась із заявою про її звільнення за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, оскільки цього дня вона була за межами Сумської області. Крім того, умовою прийняття на роботу було написання і підпис заяви про звільнення, проте без зазначення дати такого звільнення за угодою сторін. Відтак, 26 липня 2021 року у заявниці не було волевиявлення про звільнення саме за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Натомість, 21 липня 2021 року подавалась заява про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку невиплатою заробітної плати, а 30 липня 2021 року позивачка зверталась із заявою про зміну формулювання звільнення на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, чого зроблено не було, борг по заробітній платі та вихідну допомогу не виплачено. Також позивачка при прийнятті на роботу підписала бланк повідомлення про повний розрахунок на вимогу відповідача, який також не містив дату такого повідомлення. Зазначає, що відповідач мав виплачувати заробітну плату на руки, оскільки розрахункового рахунку у позивачки не було. Відповідач не довів яким чином відомості до органів пенсійного фонду та податкової служби про нараховану заробітну плату подаються, а заробітна плата фактично не виплачується. Крім того, вважає помилковими висновки суду, що стосуються трудової книжки заявниці, оскільки саме відповідач при прийнятті на роботу та звільненні не вніс записи до трудової книжки і взагалі її не повернув позивачці. Фотокопії трудової книжки заявниця зробила 30 липня 2021 року на роботі і не забирала її. Також вважає, що незаконними діями відповідача заявниці завдано моральну шкоду, яку оцінює у 8000 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 задоволено частково.

Змінено формулювання підстави звільнення ОСОБА_1 за наказом (розпорядженням) № 8 від 26 липня 2021 року ФОП ОСОБА_2 з посади продавця-консультанта з 26 липня 2021 року з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) на частину третю статті 38 КЗпП України (через невиконання власником умов трудового договору про виплату заробітної плати).

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 100,00 грн. заборгованості із заробітної плати за квітень 2021 року, 5 032,82 грн. - заборгованості із заробітної плати за липень 2021 року, 1 960,74 грн. - компенсація за невикористану відпустку, а всього заборгованості із заробітної плати у сумі 13 093,56 грн. з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35 000,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року по 29 грудня 2022 року з наступним утриманням податків та обов`язкових платежів, 18 300,00 грн. вихідної допомоги та 1 500,00 грн. компенсації за завдану невиплатою заробітної плати моральної шкоди.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 454,00 грн. судового збору за подання позову та 681,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь держави 1 362,00 грн. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції, встановивши факт підписання бланків заяви про звільнення та бланк повідомлення про розрахунок, вважав достатньою цю обставину для висновку, що ОСОБА_1 погодилась на звільнення за пунктом частини першої статті 36 КЗпП України, проте жодних висновків та мотивів щодо обставин проставляння дати звільнення не навів. За змістом наведених місцевим судом мотивів відмови у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції вбачав, що обставина проставляння дати звільнення ні на що не впливає, а визначальним є власноручний підпис у заяві про звільнення та у повідомленні про розрахунок. Суд апеляційної інстанції вважав, що вказані висновки суду першої інстанції прямо суперечать вимогам закону, встановленим у справі обставинам та судовій практиці суду касаційної інстанції.

Відсутність у заяві конкретної дати звільнення свідчить про відсутність волевиявлення працівника на припинення трудового договору за взаємною угодою сторін.

Задовольняючи позов у частині зміни формулювання звільнення, суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 у позовній заяві зазначила, що просила звільнити її за частиною третьою статті 38 КЗпП України у заяві від 21 липня 2021 року, проте відповідач звільнив її за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України, тобто, на думку заявниці, є законні підстави для зміни формулювання підстав для звільнення.

На думку апеляційного суду, позивач довела факт звернення до роботодавця з вимогою про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України, оскільки заява про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України від 21 липня 2021 року була направлена на адресу ФОП ОСОБА_2 . Крім того, 30 липня 2021 року позивач направила заяву на адресу відповідача про зміну підстав розірвання трудового договору з пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України на частину третю статті 38 КЗпП України, видачу трудової книжки, копії наказу про звільнення, проведення повного розрахунку та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку та вихідної допомоги.

Проте відповідач проігнорував вказані у заявах вимоги та не змінив формулювання підстав звільнення, про яке просила позивач.

При цьому висновки суду першої інстанції про те, що про звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України ОСОБА_1 просила вже після її звільнення 26 липня 2021 року, правового значення не мають, оскільки, як зазначалось вище, волевиявлення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України у позивача не було і про поновлення на роботі вона не просить. Таким чином, заявниця погоджується з рішенням роботодавця про припинення трудових правовідносин 26 липня 2021 року (останній робочий день), але не погоджується з формулюванням підстав звільнення.

Роботодавець не має права самостійно змінювати визначену працівником у заяві причину звільнення з роботи.

Оскільки передумовою для задоволення позову про зміну формулювання підстави звільнення є прохання працівника про звільнення, тобто волевиявлення особи на звільнення за конкретною підставою, яке ігнорується роботодавцем та зазначається інша підстава звільнення, тому у даному випадку роботодавець порушив вимоги закону та право позивачки на звільнення за частиною третьою статті 38 КЗпП України.

Спростовуючи доводи суду першої інстанції про доведення відповідачем нарахування заробітної плати за період березень-червень 2021 року та частково задовольняючи позов у цій частині, суд апеляційної інстанції встановив, що ФОП ОСОБА_2 нарахував та виплатив ОСОБА_3 заробітну плату з якої нараховано пенсію та утримано відповідні податки у березні - 3 025 грн. у травні - 6 100 грн. у червні - 6 100 грн. Проте за квітень та липень 2021 року кошти не нараховувались та не виплачувались.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що за відсутності доказів виплати позивачу заробітної плати за квітень 2021 року у розмірі 6 100 грн. та за липень 2021 року у сумі 6 993,56 грн. (5 032,82 грн. основної заробітної плати + 1 960,74 грн. додаткової заробітної плати), позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати слід задовольнити у сумі 13 093,56 грн. (6100 + 5032,82 + 1960,74).

Оскільки з позивачем припинено трудовий договір через порушення роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору в частині невиконання відповідачем обов`язку щодо виплати заробітної плати (за квітень та липень 2021 року), укладеним 16 березня 2021 року між сторонами трудового договору, розмір вихідної допомоги не передбачено, тому, ураховуючи обумовлений сторонами розмір місячного заробітку на рівні 6100 грн. на підставі статті 44 КЗпП України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 18 300 грн. (6 100 грн. * 3) вихідної допомоги.

Загальна тривалість затримки у проведенні остаточного розрахунку з 27 липня 2021 року, тобто з наступного дня після звільнення, по 29 грудня 2022 року становить 368 робочих днів.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 27 липня 2021 року по 29 грудня 2022 року становить 118 128 грн. (368 робочих днів * 321 грн).

Суд апеляційної інстанції врахував, що сума заборгованості заробітної плати та вихідної допомоги, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 31 393,56 грн. позовні вимоги майнового характеру задовольняються частково, тому на підставі частини другої статті 117 КЗпП України позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає частковому задоволенню на суму 35 000 грн. враховуючи пропорційність між сумою заборгованості та розміром середнього заробітку за затримку розрахунку. Також суд апеляційної інстанції враховує, що розгляд справи в суді першої інстанції відкладався неодноразово, в тому числі за заявами сторони позивача.

Оскільки судом апеляційної інстанції встановлено порушення трудових прав позивача, зокрема у частині невиплати заробітної плати при звільненні, тому вимога про стягнення 8 000 грн. компенсації моральної шкоди за несвоєчасну виплату заробітної плати, з огляду на часткове задоволення вимог майнового характеру, також підлягає частковому задоволенню на суму 1 500 грн. яка відповідає обсягу заподіяних заявниці моральних страждань та їх тривалості.

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Манзюка Тараса Юрійовича задоволено частково.

Постанову Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Сумського апеляційного суду від 29 грудня 2022 року суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов у частині зміни формулювання підстав звільнення, не встановив, чи була доведена до відома роботодавця (ФОП ОСОБА_2 ) і коли була доведена в письмовому вигляді ініціатива працівника ( ОСОБА_1 ) про намір припинити трудові відносини.

Вказавши у своєму судовому рішенні про відсутність права роботодавця самостійно змінювати визначену у заяві працівником причину звільнення з роботи, суд апеляційної інстанції не встановив, чи довела до відома роботодавця ОСОБА_1 заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням за частиною третьою статті 38 КЗпП України, (невиконання роботодавцем законодавства про працю), перед тим, як роботодавець видав наказ про розірвання трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Крім того, надаючи оцінку доказам, якими сторони обґрунтовували виплату/невиплату ОСОБА_1 заробітної плати та розрахункових сум за липень 2021 року (дві довідки форми ОК-5 від 06 серпня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року, надані позивачем, розрахунково-платіжна відомість № 7 за липень 2021 року, надана відповідачем (а. с. 8, 46, 63-64)), суд апеляційної інстанції не врахував положення підпункту «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України щодо порядку та періоду внесення податковим агентом відомостей про податковий розрахунок сум доходу, дійшов передчасного висновку про наявність доказів про порушення вимог статей 115, 116 КЗпП України в цій частині.

За встановлених у цій справі обстави, суд апеляційної інстанції дійшов передчасного висновку про доведеність порушення відносно позивача законодавства про працю, і, як наслідок, наявність підстав для задоволення позовних вимог про зміну формулювання причини звільнення та стягнення вихідної допомоги, заборгованості із заробітної плати за липень 2021 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.

Встановлені обставини справи

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 16 березня 2021 року уклала з ФОП ОСОБА_2 трудовий договір, у відповідності з яким з 17 березня 2021 року прийнята на роботу продавцем непродовольчих товарів з окладом 6000 гривень ( а.с. 47).

В подальшому 26 липня 2021 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення з роботи за угодою сторін (п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України) з 26 липня 2021 року і наказом №8 (розпорядженням) ФОП ОСОБА_2 від 26 липня 2021 року звільнена з роботи з 26 липня 2021 року відповідно до з поданої заяви про звільнення від 26 липня 2021 року (а.с.44, 48).

Оспорюючи законність свого звільнення за п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України ОСОБА_1 зазначила, що наміру подавати таку заяву в неї не було і вона її не подавала. За весь час роботи у відповідача вона жодного разу не отримувала заробітну плату і 21 липня 2021 року звернулася з заявою про розірвання трудового договору на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто у зв`язку з тим, що відповідач не виконував законодавство про працю та умови трудового договору (а.с. 14).

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з необґрунтованості заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, що полягає у не доведенні факту порушення її трудових прав з боку роботодавця. Натомість, відповідачем було в повній мірі дотримано процедуру звільнення позивачки з роботи.

Колегія суддів вважає такий висновок місцевого суду вірним з наступних підстав.

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Згідно з частиною 1 статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Параграф 1 глави 5 ЦПК України містить основні положення про докази, зокрема частиною 1 статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Положення частини 5 статті 43 Конституції України гарантують громадянам захист від незаконного звільнення.

Статтею 5-1 КЗпП України встановлено гарантії забезпечення права громадян на працю, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Аналізуючи матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те що позивач була звільнена з роботи на підставі власноручно підписаної заяви за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП України, в той же день з нею було проведено розрахунок із заробітної плати. Позивач не довела обставину підписання бланку заяви про звільнення при прийомі на роботу. Колегія суддів зазначає, що власноручний підпис позивача на заяві про звільнення та у повідомленні про проведення повного розрахунку однозначно свідчить про волевиявлення позивача на вчинення відповідних дій, зокрема, на звільнення за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Матеріалами справи підтверджується те, що ОСОБА_1 до 26.07.2021р. виконувала обов`язки за трудовим договором, 26.07.2021р. нею було подано заяву на звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, 26.07.2021р. відповідачем було прийнято наказ (розпорядження) про звільнення позивачки, з яким її було ознайомлено 26.07.2021р. і в той же день проведено розрахунок по заробітній платі. (а.с.44,48).

Твердження ОСОБА_1 про те, що при прийомі на роботу нею було підписано бланки документів, зокрема: заяви про звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України, бланк про повний розрахунок - не підтверджено належними та допустимими доказами.

Надаючи оцінку заяві позивача про звільнення 21 липня 2021 року за частиною третьою статті 38 КЗпП України, зміну формулювання підстав звільнення, виплати боргу із заробітної плати та вихідної допомоги, суд першої інстанції зазначив, що фактично вказані заяви були направлені після звільнення, тобто 30 липня 2021 року, перед зверненням до суду, вказане підтверджує копія квитанції АТ «Укрпошти» від 30.07.2021 року (а.с.14-15).

Відмовляючи у задоволенні позову у частині стягнення боргу із заробітної плати, колегія суддів зазначає, що посилання ОСОБА_1 на те, що ФОП ОСОБА_2 не подав до державних органів звіт про нараховану та виплачену заробітну плату, а також не сплатив податки та збори, є безпідставним.

Особи, які мають статус податкових агентів в даному випадку роботодавці, зобов`язані своєчасно нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується платнику податку та підлягає оподаткуванню до або під час такої виплати. Податкові агенти повинні подавати податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку. Такий розрахунок подається до фіскального органу за місцем розташування податкового агента у строки, встановлені для податкового кварталу. Даний порядок визначено підпунктом «б» пункту176.2 статті 176 ПК України.

Податковий розрахунок за формою № 1 ДФ подається окремо за кожний звітний квартал протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного кварталу. Кінцевий термін подання Податкового розрахунку за 3 квартал 2021 року - 09 листопада 2021 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент звільнення позивача з роботи 26 липня 2021 року - строк подання зазначеної звітності ФОП ОСОБА_2 ще не настав і формування бухгалтером відповідача розрахунково-платіжної відомості від 26 липня 2021 року, тобто в день звільнення позивача, було проведено відповідачем саме з метою підрахунку суми, яка підлягає виплаті при проведенні повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 . Отже, на момент звільнення позивача з роботи бухгалтером ФОП ОСОБА_2 сформовано розрахунково-платіжну відомість та сформовано повідомлення про проведення повного розрахунку при звільненні, який був підписаний саме позивачем, що нею не заперечується.

З матеріалів справи вбачається, що позивач визнає факт підписання нею заяви на звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України. Крім того, позивач підписала повідомлення про проведення повного розрахунку при її звільненні, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-якої заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 (а.с.45).

Виходячи з вищезазначеного, враховуючи, що позивачем визнається факт підписання заяви на звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП України та нею підписано повідомлення про проведення повного розрахунку при її звільненні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність будь-якої заборгованості відповідача перед ОСОБА_1 та відсутність підстав для зміни формулювання причин звільнення.

З огляду на викладене вимоги про стягнення з відповідача вихідної допомоги також не підлягають задоволенню, оскільки вихідна допомога - це грошові кошти, які виплачуються працівнику, який звільнений з роботи не з власної ініціативи. Оскільки позивач звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України (за згодою сторін), підстави для нарахування та виплати грошової допомоги відсутні.

Відмовляючи у частині вимог про зобов`язання відповідача внести запис у трудову книжку про звільнення, суд першої інстанції послався на положення пункти 2.2.1, 2.5 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказами Міністерства праці, Міністерства юстиції, Міністерства соціального захисту від 29 липня 1993 року № 58 та вказав, що запис про призначення робиться в трудові книжки тільки тих співробітників, які працюють з ФОП за трудовим договором більше 5 днів; запис про прийом на роботу працівника повинен бути зроблений протягом одного тижня після того, як людина приступить до роботи, після чого трудову книжку необхідно повернути назад працівнику. Під час роботи трудова книжка зберігається у працівника.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

За приписами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 жовтня 2022 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.

Головуючий О.О. Панченко

Судді П.С. Абрамов

Т.В. Одринська