ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 645/1024/22 Номер провадження 22-ц/814/2341/24Головуючий у 1-й інстанції Тімошенко Н.В. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

за участю секретаря: Сальної Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - Харківська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ковтунової Лариси Юріївни на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2022 року до Фрунзенського районного суду м. Харкова позивач звернувся із вказаним позовом, у якому просив усунути йому перешкоди та визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особою, яка втратила право користування житловим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову вказував, що відповідачка є його колишньою дружиною, шлюб розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2019 року по цивільній справі №645/4425/19.

ОСОБА_2 у житловому будинку АДРЕСА_1 не проживає з 08 травня 2019 року, коли остаточно виїхала з належного житлового приміщення. При цьому особисті речі відповідачки та належне їм майно у житловому будинку відсутні.

Час виїзду ОСОБА_2 з житлового будинку підтверджується рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 18 вересня 2019 року про розірвання шлюбу по цивільній справі №645/4425/19, в тексті якого зазначено про окреме проживання з 08 травня 2019 року.

Донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишається мешкати разом з батьком. В рішенні також має місце посилання на визнання вказаного факту з боку відповідачки.

Відповідачка не проживає у вищезазначеному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням.

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 добровільно не знімається з реєстрації, а наявність реєстрації відповідачки в зазначеному вище житловому будинку порушує його права як власника на користування належним нерухомим майном, виникла необхідність звернення з цим позовом до суду.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що інформація про реєстрацію місця проживання відповідачки ОСОБА_2 за адресою позивача відсутня, а також відсутністю доказів вчинення відповідачкою дій, які б чинили позивачу перешкоди у користуванні або розпорядженні їх власністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Ковтунова Л.Ю., посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, просила його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що вказівка у судовому рішенні на відсутність інформації про реєстрацію місця проживання відповідачки за адресою відповідача не відповідає матеріалам справи.

Вказувала, що реєстрація ОСОБА_2 у вищезазначеному житловому будинку створює позивачу перешкоди у реалізації його прав як власника нерухомості.

Також вказувала, що судом не було надано правову оцінку доказам, наданим позивачем.

Вважає, що рішення суду ухвалене із порушенням норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 26.02.2008 року по 18.09.2019 р., що підтверджується копією рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова. (т.1, а.с.18)

Відповідно до довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 08.02.2022 у будинку АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_2 (т.1, а.с.23). Вказане також підтверджується копією паспорта ОСОБА_2 (т.1, а.с.21)

Таким чином висновки суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутня інформація про реєстрацію місця проживання відповідачки ОСОБА_2 за адресою позивача є помилковими, а тому в цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Разом з тим апеляційним судом встановлено, що відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_1 має у власності 70/100 домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 придбаного за договором міни р.№3478 від 11.04.2006 р. та 30/100 за договором купівлі-продажу р.№559 від 02.04.2010. (т.1 а.с.17)

Права власника жилого будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно з частиною четвертою статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Тобто, положеннями частини четвертої статті 156 ЖК України передбачено збереження такого права користування житлом лише для членів сім`ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення законодавства закріплюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу.

Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, що таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках (постанова Верховного Суду від 26.04.2023 року у справі №211/159/14-ц).

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною (постанова Верховного Суду від 10.12.2021 року у справі №372/808/19).

Ураховуючи наведене, колегією суддів встановлено, що 30/100 частини домоволодіння придбане у власність ОСОБА_1 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_2 .

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження обставин щодо придбання домоволодіння за особисті кошти позивача, а також відсутні докази, що вказане домоволодіння є особистою приватною власністю позивача.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 369 ЦК України).

Оскільки відповідачка набула будинок АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність як один із подружжя, тому вона не може бути позбавлена права користування належним їй майном, а презумпція спільності права власності подружжя на це майно не спростована.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, з підстав викладених у мотивувальній частині постанови апеляційного суду.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, у відповідності до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 383, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ковтунової Лариси Юріївни задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 05 березня 2024 року - скасувати. Ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа - Харківська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 24 вересня 2024 року.

Головуючий Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль