Справа № 336/6073/24
Пр. № 4-с/336/37/2024
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2024 року Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого - судді Щасливої О.В.,

розглянувши скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пашкової О.В.,

В С Т А Н О В И В:

17 червня 2024 року стягувач у виконавчому провадженні акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося зі скаргою на рішення державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пашкової О.В. при здійсненні виконавчого провадження.

В скарзі посилається на те, що в провадженні Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває виконавче провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є заявник, судового збору в сумі 4247 грн. 78 коп. 6 червня 2024 року стягувач з інформації, наявної в листі відділу державної виконавчої служби, дізнався, що виконавче провадження закрито на підставі пункту 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку із смертю боржника, яка сталася 19 серпня 2018 року, постановою державного виконавця Пашкової О.В. від 25.02.2019 року. У відповідності до пункту 3 статті 39 Закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Питання про наявність правонаступника у боржника ОСОБА_1 державним виконавцем не з`ясовувалось, підтвердження того, що в даному виконавчому провадженні неможливо правонаступництво, відсутні. Разом з тим у відповідності до частини 1 статті 15 вказаного Закону у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. У разі такого звернення виконавця або заінтересованої особи виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій. Правонаступництво допускається на будь-якій стадії цивільного провадження, тому виконавець у разі смерті фізичної особи сторони виконавчого провадження - повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво чи ні, у зв`язку з чим він має звернутися до нотаріальних органів для отримання відомостей про заведення спадкової справи, отримання свідоцтв про право на спадщину, встановлення спадкоємців та у разі смерті фізичної особи здійснити заміну сторони у виконавчому провадженні. Такі дії державного виконавця, які є неправомірними, порушують право стягувача на фактичне виконання рішення суду, оскільки рішення суду на користь стягувача через поведінку виконавця залишається невиконаним.

У зв`язку із викладеним заявник просить:

-визнати неправомірними дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пашкової О.В. щодо винесення постанови від 25.02.2019 року про закінчення виконавчого провадження № ВП 53884669 з виконання виконавчого листа № 336/6103/16, виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя;

-скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № ВП 53884669 з виконання виконавчого листа № 336/6103/16;

-зобов`язати уповноважену службову особу Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) поновити виконавче провадження № ВП 53884669 з виконання виконавчого листа № 336/6103/16.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 18.06.2024 року скаргу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами Розділу VII ЦПК України.

27 червня 2024 року до суду надійшли письмові заперечення на скаргу, з яких випливає таке.

Скарга, на думку автора заперечень, яким є старший державний виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бревко Н.Ю., є необґрунтованою та не підлягає задоволенню з огляду на таке. У відділі виконавчої служби перебувало виконавче провадження № 3739689 з примусового виконання виконавчого листа № 0827/2-3281/11 від 27.12.2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості в сумі 79 281 грн. 03 коп., виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя. Означене провадження закінчене на підставі постанови державного виконавця від 25.02.2019 року у зв`язку із смертю боржника на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Постанова про закінчення провадження ґрунтується на нормах законодавства про виконавче провадження, яке не приписує виконавцю вчиненню ніяких дій з пошуку правонаступників померлої особи, а лише містить вказівку про закінчення провадження. Що стосується дій виконавця зі звернення з поданням про заміну сторони виконавчого провадження, таке звернення в силу ч. 5 ст. 15 Закону може бути зумовлено лише заявою сторони, а закон не наділяє виконавця ініціативою на подання такої заяви. Посилання на пункт 13 розділу 2 «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02.04.2012 року, є неспроможними, так як вказана «Інструкція…» втратила силу, а «Інструкція…» в новій редакції не містить положень про те, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження.

Так як оскаржувана постанова прийнята відповідно до вимог закону, в межах повноважень державного виконавця, права і свободи заявника винесенням цього рішення не порушені, просить про відмову в її задоволенні.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце вирішення скарги, до суду не з`явилися, надавши письмові звернення, які містять прохання про вирішення справи у їх відсутність, що в силу ст. 450 ЦПК України не перешкоджає судовому розгляду.

При цьому представник заявника просить про задоволення скарги, а представник суб`єкта оскарження про відмову в її задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, суд знаходить скаргу такою, що не підлягає задоволенню, з наступних міркувань.

Розділом VII ЦПК України внормовано судовий контроль за виконанням судових рішень.

Зокрема, статтею 447 ЦПК України встановлено право сторін виконавчого провадження, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення порушено їхні права чи свободи, звернутися до суду із скаргою.

З наведеного випливає, що порушення права сторони виконавчого провадження діями або бездіяльністю виконавця є підставою для звернення до суду саме в порядку судового контролю за виконанням судових рішень.

Статтею 1291 Конституції України встановлено обов`язковість виконання рішення, ухваленого судом іменем України.

Меті дієвого виконання судових рішень підпорядковане впровадження сукупності дій визначених законом органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно Закону України «Про виконавче провадження», а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, як випливає із змісту статті 1 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження і апогеєм захисту порушеного права.

За змістом ч. 2 ст. 18 Закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Судом встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» судового збору в сумі 4247 грн. 78 коп., а саме: 25 лютого 2019 року, державним виконавцем на підставі пункту 3 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 53884669 через смерть боржника ОСОБА_1 (а. с. 13-14).

Статтею 39 Закону України «Про виконавче провадження» внормовано закінчення виконавчого провадження.

Виконавче провадження, за змістом вказаної норми, підлягає закінченню у разі, зокрема: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника (п. 3.ч. 1 ст. 39 Закону).

Із змісту наведеної норми законодавства про виконавче провадження випливає, що підставою для закінчення виконавчого провадження є смерть фізичної особи, оголошення її померлою або визнання безвісно відсутньою, і ця норма не приписує державному виконавцю напередодні винесення постанови про закінчення виконавчого провадження з`ясовувати питання, чи наявні у виконавчому провадженні ознаки правонаступництва, тобто для закінчення провадження в даному випадку достатньо лише констатації смерті фізичної особи, на відміну від припинення юридичної особи, яке передбачає з`ясування питання, чи не допускає правонаступництва виконання її обов`язків або вимог у виконавчому провадженні.

Однією з засад виконавчого провадження є законність в силу ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом ч. 2 ст. 18 «Про виконавче провадження», яка містить перелік прав та обов`язків виконавця, виконавець зобов`язаний, зокрема: здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Наведене означає, що виконавець у свої діяльності повинен неухильно дотримуватися вимог закону, а закон не приписує йому вчинення дій з встановлення правонаступників вибулої через смерть сторони-фізичної особи.

Вчинення означених дій з власної ініціативи, всупереч положень закону, означало б вільне тлумачення приписів нормативних джерел, що впорядковують роботу виконавця, та містило б ознаки посягання на закон, що є неприпустимим.

Хоча «Інструкція з організації примусового виконання рішень» в редакції наказу Міністерства юстиції України від 29.09.2016 року № 2832/5, якою в своїй діяльності керуються виконавці з 5 жовтня 2016 року, і не містить положень про те, що правонаступництво можливе на всіх стадіях виконавчого провадження, проте сама по собі вказана декларація, механізм реалізації якої врегульований статтею 442 ЦПК України та статтею 15 Закону «Про виконавче провадження», не містить жодної рекомендації для державного виконавця.

Що є стосується статті 15 Закону, яку також згадує заявник у скарзі, вона наділяє виконавця правом звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником у разі вибуття однієї із сторін лише за заявою сторони, не ввіряючи виконавцю самостійної ініціативи звернення з таким поданням (у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником).

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи, а згідно із ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

З наведеного положення цивільного процесуального законодавства випливає, що предметом цього судового розгляду є з`ясування, чи діяв державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законодавством України про виконавче провадження, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню, а також, чи не порушено рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення право чи свободу учасника виконавчого провадження.

Як випливає із змісту ч. 3 ст. 451 ЦПК України, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги, а відповідно до ч. 2 цієї статті у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає неправомірними рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Оскільки законом встановлений спосіб поновлення права особи шляхом визнання дій виконавця неправомірними, не вбачаючи в діях та рішенні виконавця при здійсненні виконавчого провадження ознак неправомірного посягання на права заявника, суд не вбачає підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст. ст. 447-451, 260, 352-355 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Скаргу акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на дії державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали.

Повна ухвала суду складена 25 вересня 2024 року.

Суддя О.В. Щаслива