Провадження № 2/161/3976/24
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 вересня 2024 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Швед Н.В.

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

26.07.2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що з 03.09.1988 вона перебуває із ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу відповідач набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:01:001:3495 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 2500 га, яка розташована у с. Підгайці Луцького району Волинської області. Зазначає, що на вказаній ділянці вони з ОСОБА_2 збудували житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач дану обставину не визнає. Враховуючи наведене, просить суд визнати за нею право приватної власності на 1/2 вказаного майна, як на частку спільного майна подружжя.

11.09.2024 року представником відповідача було подано до суду заяву про визнання позову у повному обсязі.

Частиною 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

До початку підготовчого засідання позивачем було подано до суду заяву з проханням підготовче провадження здійснювати у її відсутності, заявлені вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідач у своїй заяві про визнання позову також просив розгляд справи здійснювати у його відсутності.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 03.09.1988 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстровано Підгайцівською сільською радою Луцького району за актовим записом № 17. Зазначене підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Судом також встановлено, що 13.06.2006 року ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером №:01:001:3495 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 2500 га, яка розташована у с. Підгайці Луцького району Волинської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 068266 (а.с. 6).

Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.09.2007 року ОСОБА_2 належить на праві приватної власності будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 8).

З технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , вбачається, що він складається з житлового будинку А2, погрібу а, мансарди а1, гаражу Б1, навісу б, гаражу В2, погрібу в, огорожі 1. Спорудження/реконструкція житлового будинку з господарськими будівелями і спорудами здійснювалась з 1991 по 2024 роки (а.с. 9-16).

У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання щодо розподілу спірного нерухомого майна, як спільного майна подружжя, яке в період зареєстрованого з ОСОБА_2 шлюбу було набуте останнім у власність, шляхом визнання за нею 1/2 частки вказаного житлового будинку та земельної ділянки.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Під час розгляду даної справи сторонами не було надано доказів того, що між сторонами існують будь-які домовленості щодо порядку володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

При цьому, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступному.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року (справа № 6-399-цс17).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, суд зобов`язаний з`ясувати, чи це майно може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, чи є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Статтею 57 СК України закріплений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Разом з тим, ч. ч. 6, 7 ст. 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Зазначене дає підстави для висновку, що обов`язок доведення факту набуття за час шлюбу майна, як об`єкту права приватної власності, покладається на того з подружжя, який посилається на дану обставину, а його (факту) спростування на іншого.

Під час розгляду справи судом не встановлено, а сторонами не надано жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент придбання спірного житлового будинку фактично були припиненні шлюбні відносини.

За наведених обставин, суд вважає доведеним, що на житловий будинок разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку з кадастровим номером №:01:001:3495 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 2500 га, яка розташована у с. Підгайці Луцького району Волинської області, поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частинами 1 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України).

За наведених обставин, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером №:01:001:3495 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 2500 га, яка розташована у с. Підгайці Луцького району Волинської області, є обгрунтованими.

Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжяу повному обсязі.

При вирішенні позовних вимог, суд, у відповідності до вимог ст. 206 ЦПК України, бере до уваги визнання відповідачем позову та вважає, що таке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

На підставі ст. ст. 57, 60, 61, 65, 69-71 СК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 27, 77-81, 247, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки у спільному майні подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку разом з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як на частку у спільному майні подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером №:01:001:3495 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 2500 га, яка розташована у с. Підгайці Луцького району Волинської області, як на частку у спільному майні подружжя.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повний текст рішення складений 24 вересня 2024 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушкарчук