КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/357/2024
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2024 року місто Київ

справа №761/9640/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Притули Н.Г., повний текст рішення складено 04 серпня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про стягнення грошової допомоги при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

В С Т А Н О В И В:

В березні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив:

стягнути з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на його користь 7280000 грн. грошової допомоги при звільненні;

стягнути з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна» на його користь середньомісячну заробітну плату за час затримки розрахунку.

В обґрунтування вимог посилався на те, що 30 грудня 2022 року його було звільнено на підставі наказу №511-К від 30 грудня 2022 року з посади Начальника Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування АТ «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз Україна» з займаної посади за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком на підставі ст.38 КЗпП України.

Вказував, що на підставі вище зазначеного наказу, відповідач припинив трудовий договір №388 від 28 січня 2020 року саме 30 грудня 2022 року та повинен був сплатити компенсації та всі необхідні виплати, проте цього не було зроблене.

Зазначав, що він звернувся з листом до відповідача, який отримано останнім 23 січня 2023 року, в якому виклав вимоги про необхідність проведення повного розрахунку відповідно до п.4.10 трудового договору, але станом на звернення до суду не було отримано відповідь та не проведено повного розрахунку.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, яким стягнути з відповідача на користь позивача 7280000 грн. грошової допомоги при звільненні, середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 2527225,17 грн.

На обґрунтування вимог посилався на те, що відповідно до звукозапису судового процесу, суддя проводила розгляд справи в спрощеному позовному провадження, чим фактично скоротила розгляд справи, а тому це позбавило сторону позивача можливості надання додаткових пояснень та клопотань.

Вказував, що суд першої інстанції позбавив позивача права на належний судовий розгляд.

Зазначав, що відповідачем не виконано вимоги колективного договору, який має обов'язкову силу.

18 жовтня 2023 року від відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до положень статті 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Стаття 47 КЗпП України визначає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з положеннями ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебував утрудових відносинах з АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», та обіймав посаду начальника Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування.

28 січня 2020 року між АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ОСОБА_1 був підписаний Трудовий договір №388.

Наказом №511-к від 30 грудня 2022 року ОСОБА_1 , начальника Департаменту бюджетних розрахунків та податкового планування, звільнено з займаної посади 30 грудня 2022 року за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію за віком, ст.38 КЗпП України. Припинено з 30 грудня 2022 року дію трудового договору №388 від 28 січня 2020 року із ОСОБА_1

23 січня 2023 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив виконати п.4.10 Трудового договору №388, а саме виплатити грошову допомогу у розмірі 5 посадових окладів працівників.

Як зазначав позивач у позовній заяві, відповіді на вказаний лист він не отримав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що йому при звільненні не була виплачена грошова допомога у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 8 посадових окладів, як передбачено умовами п.5.3.2 Колективного договору. При цьому, зазначав, що п.4.10 Трудового договору суперечить нормам Колективного договору та вважає, що підлягають застосуванню саме умови Колективного договору.

Відповідно до п.4.10 Трудового договору №388 у разі звільнення у зв`язку з виходом працівника на пенсію йому виплачується грошова допомога у розмірі, встановленому Колективним договором компанії, але не більше ніж 5 посадових окладів працівника.

Пункт 4.13 Трудового договору передбачено, що сторони підтверджують, що до сум виплат, які здійснюються за цим трудовим договором, включені будь-які та всі суми заробітної плати й інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат (включаючи надбавки, доплати, премії, винагороди, тощо), які підлягають сплаті на користь працівника згідно з умовами Колективного договору, чинного на дату здійснення відповідних виплат.

Працівник дійсним підтверджує, що здійснення його права на отримання будь-яких та всіх сум таких згідно з Колективним договором реалізоване шляхом укладання цього трудового договору, умови якого не погіршують його становище порівняно з гарантіями та соціально-побутовими пільгами, які передбачені у колективному договорі.

В той же час, згідно з умовами п.5.3 Колективного договору, передбачено виплату вихідної допомоги у разі звільнення з компанії за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком.

Згідно з п.4.8.6 Колективного договору, умови індивідуальної оплати праці визначаються трудовим договором, укладеним в письмовій формі.

Таким чином, грошова допомога, що передбачена п.4.10 Трудового договору та вихідна допомога передбачена п.5.3 Колективного договору не є тотожними видами виплат.

Посилання позивача на ту обставину, що умови Трудового договору суперечать положенням Колективного договору, який і має бути застосований при виплаті грошової допомоги є безпідставними, оскільки позивач не звертався до суду з позовом про визнання недійсними положень Трудового договору, а підписавши його, погодився на викладені в ньому умови оплати праці.

Враховуючи що умовами Трудового договору, який не визнаний недійсним, передбачено виплата сум, які здійснюються за цим Трудовим договором, включені будь-які та всі суми заробітної плати й інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат (включаючи надбавки, доплати, премії, винагороди, тощо), які підлягають сплаті на користь працівника згідно з умовами Колективного договору, чинного на дату здійснення відповідних виплат, в той же час, такими умовами не передбачено виплата восьми посадових окладів грошової допомоги при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 7 280 000 грн. грошової допомоги при звільненні.

Оскільки вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку є похідною від виплати грошової допомоги, а відтак суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вона також задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позову є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 03 серпня 2023 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 квітня 2024 року.

Головуючий:

Судді: