Номер провадження: 22-ц/813/1944/24
Справа № 509/1332/22
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2024 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.,

з участю секретаря Виходець А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року, постановленого під головуванням судді Кочко В.К., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и в:

12 квітня 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , зазначаючи в якості третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору дарування будинку АДРЕСА_1 від 07.04.2021 року розірваним, посилаючись на те, що договір дарування укладено внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_1 (а.с. 2-3 т. 1).

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач ОСОБА_2 30 січня 2023 року уточнила позовні вимоги, шляхом зміни предмету позову, та просила визнати договір дарування будинку АДРЕСА_1 від 07.04.2021 року недійсним, посилаючись на те, що угода укладена в наслідок помилки (а.с. 176-179 т. 1).

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 зазначила, що вона є pідною донькою ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 передала безоплатно у власність (подарувала) ОСОБА_1 , який прийняв у власність (в дар) належний ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та складається в цілому з одного житлового будинку під літ. «А», загальною площею 82,1 кв.м., житловою площею - 50,2 кв.м. з гoсподapчими будівлями та спорудами: огорожа №1-2. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 237.

Також позивачка зазначила, що нa початку 2021 року матір, ОСОБА_3 , за договором дарування житлового будинку, подарувала своєму синові, ОСОБА_1 , будинок. ОСОБА_3 продовжувала там жити, але згодом переїхала до місця проживання позивача. ОСОБА_1 здійснював сильний психологічний тиск та погpожував фізичною розправою ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 піклувалася про матір: лікувала, купувала необхідні ліки, тому як ОСОБА_3 не могла самостійно пересуватись, потребувала значного догляду. ОСОБА_1 шляхом систематичних погроз та залякувань здійснив вплив на ОСОБА_3 та змусив її підписати договір дарування 07.04.2021 pоку.

ОСОБА_1 не спілкувався з ОСОБА_3 , його рідною матір`ю, більше 10 років, а потім за допомогою погроз змусив укласти договір дарування.

Кoли ОСОБА_3 проживала з ОСОБА_1 він не забезпечував її доглядом, ліками, харчуванням, та утримував будинок в неналежному стані.

В будинку було постійно не прибрано, меблі всі зламані, умови для проживання людини, яка самостійно не вміла ходити - жахливі, та ОСОБА_1 не сплачував комунальні послуги та податки.

Позивачка вважає, що ОСОБА_3 склала договір дарування житлового будинку з ОСОБА_1 під його психологічним впливом, що стало підставою для звернення до суду з зазначеним позовом.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року позовОСОБА_2 задоволений.

Визнано договір дарування нерухомого майна (будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ), укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 недійсним.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, а також на те, що суд вирішив питання про права, інтереси та обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду про те, що договір дарування був укладений внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку ОСОБА_1 не відповідає обставинам справи та є помилковим.

Апелянт вважає, що позивач не надала суду жодних належних, допустимих та достовірних доказів, а під час розгляду справи не довела факту застосування до ОСОБА_3 психічного тиску.

Також апелянт вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки судом прийнято до розгляду позовну заяву, в якій одночасно змінено підставу та предмет позову, а змінена позовна заява подана та підписана не уповноваженою на це особою.

Крім того вважає, що оскільки договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Панченко О.О., суд повинен був залучити приватного нотаріуса до участі у справі, в якості третьої особи.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить відмовити у задоволені апеляційної скарги в повному обсязі, оскільки рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не містять підстав для його скасування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення адвоката Синько О.А., представника ОСОБА_1 , адвоката Полякова О.О., представника ОСОБА_2 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_3 тяжко хворіла, потребувала за станом здоров`я стороннього догляду, а тому суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір дарування було укладено внаслідок застосування до ОСОБА_3 психічного тиску з боку відповідача ОСОБА_1 , тому він підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 231 ЦК України.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується в повній мірі, з огляду на таке.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 07 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір дарування будинку АДРЕСА_1 (а.с. 9-10 т. 1).

Предметом договору є житловий будинок який складається в цілому з одного житлового будинку під літ «А», загальною площею 82,1 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м. з господарськими спорудами за АДРЕСА_1 (а.с. 9 т. 1).

Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстровано у реєстрі за № 251,252 (а.с. 10 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 78 т. 1).

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, укладеним 04.10.2018 року є власником будинку за АДРЕСА_1 , загальною площею 28,7 кв.м., житловою площею 16,7 кв.м., що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 158 т. 1).

За частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Судом встановлено, що при житті ОСОБА_3 , її донька ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання договору дарування, укладеним її матір`ю та братом ОСОБА_1 розірваним, а в подальшому уточнивши свій позов просила визнати договір недійсним.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

При розгляді позову ОСОБА_2 , поза увагою суду залишилась та обставина, що позивачем заявлено позов саме в її інтересах, з залучення дарувальника ОСОБА_3 в якості третьої особи, без наведення підстав порушення саме її прав оскаржуваним договором.

Більш того, звертаючись після смерті ОСОБА_3 з уточненням первинного позову, ОСОБА_2 також не зазначає про те, яким чином буде захищено її право при визнанні договору недійсним.

З позову вбачається, що її матір ОСОБА_3 переїхала після укладання договору за місцем проживання до позивачки.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що після смерті ОСОБА_3 до нотаріальної контори ОСОБА_2 не зверталась, що підтверджується листом нотаріуса, наданим на запит суду (а.с. 1 т. 2).

З урахуванням встановленого, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що при вирішенні спору підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Оскільки, правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на пред`явлення позову у особи виникає після порушення її права. Тобто, захисту в судовому порядку підлягає вже порушене право, а не те, яке може бути порушено в майбутньому, і щодо якого невідомо, буде воно порушено, чи ні.

Колегія суддів, з урахуванням того, що позивачкою ОСОБА_2 не надано суду жодного належного та допустимого доказу про порушення відповідачем її права приходить висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 з підстав недоведеності.

При скасуванні рішення суду з зазначених підстав, апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз іншим доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд вийшов за межи позовних вимог, недоведеності позову, з підстав того, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення длясправи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з залишенням позовних вимог ОСОБА_2 без задоволення.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 22 травня 2023 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 22 квітня 2024 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Л.М. Вадовська

______________________________________ Є.С. Сєвєрова