ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2024 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.

за участю секретаря судового засідання: Драгомерецької А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Дніпровська міська рада, ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову посилалася на те, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року визнано 24/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 загальним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , але належним чином своє право власності ОСОБА_2 не зареєструвала. Згідно листа КП «ДМБТІ» №12817 від 24 вересня 2021 року право власності по АДРЕСА_1 зареєстровано на 24/100 частини за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1978 року, посвідченого Шостою ДДНК за реєстром № 1-7471, зареєстровано в КП «ДМТІ» та записано в реєстрову книгу №240 за реєстровим №2. Вказувала, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який зі згоди власника ОСОБА_4 зареєструвався за адресою: АДРЕСА_1 . Звертала увагу суду, що 24/100 частини домоволодіння, право власності на які зареєстровано за ОСОБА_4 не були придатні для проживання та вона разом з чоловіком зробила капітальний ремонт частини будинку за власний кошт. Таким чином, до теперішнього часу вона відкрито та безперервно впродовж тривалого часу, а саме з 2006 року користується не лише 12/100 частинами домоволодіння, які належать ОСОБА_4 , який заповідав належне йому майно на випадок своєї смерті їй, а й 12/100 частинами домоволодіння, які належать ОСОБА_2 згідно рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року, якими вона володіє добросовісно. ОСОБА_2 тривалий час не приїжджає до м. Дніпра, втратила до належної їй частки домоволодіння всілякий інтерес, жодних претензій щодо домоволодіння до неї не має, вимог не заявляє, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на 12/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_2 за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року, за набувальною давністю.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2024 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вона постійно, безперервно, відкрито користується вказаною часткою спірного домоволодіння з 2006 року. Вона з чоловіком за свої кошти провели газ та газифікували 24/100 частин домоволодіння, встановили опалювальні батареї, встановили новий газовий котел, газову плиту, лічильник обліку споживчого газу, провели електропостачання, проклали електропроводку, встановили лічильник споживання електроенергії, укріпили фундамент частини жилого будинку, фронтон будинку, забетонували стелю, повністю відновили дах, встановили нові двері, вікна та решітки, зробили ремонт, придбали меблі. Всі ремонтні роботи та відновлення частини будинку проводились з відома та зі згоди подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Вважає, що власник ОСОБА_2 відмовилась від свого права власності на належне їй нерухоме майно.

19 липня 2024 року Дніпровська міська рада надала відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року визнано 24/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 загальним сумісним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 12/100 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно листа КП «ДМБТІ» № 12817 від 24 вересня 2021 року право власності на будинок АДРЕСА_1 зареєстровано на 24/100 частини за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 1978 року, посвідченого Шостою ДДНК за реєстром № 1-7471, зареєстровано в КП «ДМБТІ» та записано в реєстрову книгу № 240 за реєстровим № 2.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2023 року визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 12/100 частини домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

Також позивачкою ОСОБА_1 надано копію розписки ОСОБА_4 , відповідно до якої останній повідомляє, що він разом із своєю дружиною ОСОБА_2 отримав від позивачки ОСОБА_1 грошові кошти за домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності за набувальною давністю на 12/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки сам по собі факт користування позивачкою частиною спірного домоволодінням не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю. При цьому, власником спірного житлового будинку є відповідачка, яка не відмовилась від права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що виключає можливість набуття позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у статті 344 ЦК України.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18) наведено такі висновки щодо застосування норм права.

Зазначені висновки узгоджуються з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном, звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що з 2006 року по теперішній час вона безперервно проживає у спірній частці будинку, володіє та відкрито користується даною часткою будинку, доглядає за будинком, утримує його, робить в ньому ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги за цією адресою, тобто безперервно та відкрито володіє цим майном більше 17 років.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Враховуючи, що підставою заявлених позовних вимог про визнання права власності на 12/100 частин житлового будинку є набувальна давність, а позивачка знає, що спірна частка будинку належить ОСОБА_2 , тобто знає про відсутність у неї підстав для набуття права власності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивач не є добросовісним набувачем з підстав, з якими закон пов`язує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України, немає.

Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції вірно встановлено, що у даному випадку позивачка не набула права власності на спірну частку нерухомого майна за набувальною давністю, тому приймаючи до уваги те, що сам по собі факт користування позивачкою цим майном не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у позивачки немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що вона безперервно та добросовісно користується спірним будинком та вважає, що її позовні вимоги повинні бути задоволені на підставі ст. 344 ЦК України, колегія суддів не бере до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, та не спростують висновків суду першої інстанції і не є підставою для задоволення позову.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 25 вересня 2024 року.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров