ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/6215/23Головуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/817/124/24 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

за участю секретаря судового засідання Панькевич Т.І.,

апелянта ОСОБА_1 ,

представника апелянта адвоката Світлика О.М.,

представників позивача адвокатів Будза Т.В., Віляйкіної А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/6215/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 20 жовтня 2023 року, та додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Позняком В.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , про визнання недійсним договору та скасування реєстрації, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року визнано спільною сумісною власністю подружжя будівельні матеріали, які були використані при будівництві будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та виділено позивачці наступні приміщення: тамбур 2-1; коридор 2-2а; коридор 3-1; вітальня 3-2; кімната 3-3; кімната 3-4; кладова 3-5; санвузол 3-6; коридор 1-2; підвал 1-3; кладова 1-4; кладова 1-5; септика С; сходи Сх ; вимощення І; вхід в підвал 1-1. Згодом нею зареєстровано право власності на незавершене будівництво даного житлового будинку готовністю 83%. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 лютого 2023 року у справі №607/9452/22 суд визнав за ОСОБА_5 право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер :02:001:1746. ОСОБА_5 звернулась до державного реєстратора з метою зареєструвати за собою право власності на частку земельної ділянки площею 0.0990 га з кадастровим номером :02:001:1746, і тоді дізналась, що ОСОБА_1 20 вересня 2022 року (під час розгляду справи №607/9452/22) без її згоди та без повідомлення нотаріуса про наявність судового спору щодо земельної ділянки, здійснив її відчуження шляхом укладення договору дарування з ОСОБА_6 , який був посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. Тому, позивачка не може зареєструвати за собою право власності на частину земельної ділянки площею 0.0990 га, кадастровий номер :02:001:1746.

Уточнивши позовні вимоги позивачка просила суд:

- визнати недійсним Договір дарування від 20 вересня 2022 року, реєстраційний номер 638, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Наталією Євгенівною, за яким ОСОБА_1 подарував ОСОБА_6 незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою АДРЕСА_1 , процент готовності якого становить 83%, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку), загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:1746;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20.09.2022, індексний номер 64864806, номер відомостей про речове право: 47910267, про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на незавершене будівництво, готовністю 83%, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2022 року, індексний номер 64864806, номер відомостей про речове право: 47910342, про реєстрацію за ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:17464806.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір дарування від 20 вересня 2022 року, реєстраційний номер 638, посвідчений ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, в частині дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку), загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:1746.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 вересня 2022 року, індексний номер 64864806, номер відомостей про речове право: 47910342, про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 на земельну ділянку, загальною площею 0.0990 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер :02:001:17464806.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року заяву представника відповідачів ОСОБА_8 про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору та скасування реєстрації задоволено частково.

Ухвалено додаткове судове рішення, яким:

стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 5150 гривень судових витрат на правову допомогу;

стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_6 4300 гривень судових витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти заяви відмовлено.

Також цим рішенням стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 по 1878 грн 80 коп судових витрат зі сплати судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2023 року просить скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 по 1878 грн 80 коп судових витрат зі сплати судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення, яким понесені судові витрати у зв`язку із зверненням з позовом до суду залишити за ОСОБА_5 та вирішити питання розподілу судових витрат.

Зокрема зазначає, що суд першої інстанції мотивував своє рішення нормами, з аналізу яких вбачається, що станом на дату набуття позивачкою права власності на об`єкт незавершеного будівництва (його частину), автоматичний перехід права власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки) не відбувався.

Вважає, що до спірних правовідносин слід було застосовувати норми ч.12 ст.120 ЗК України в редакції, що діяла на час реєстрації права власності, та якою передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), що перебуває у власності відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, особою, яка не може мати таку земельну ділянку у власності, така особа має право вимагати передання їй власником земельної ділянки відповідної земельної ділянки на праві оренди або суперфіцію на умовах, визначених набувачем права власності на такий об`єкт. У такому разі орендар або суперфіціарій зобов`язаний відшкодовувати власнику земельної ділянки плату за землю, яку відповідно до закону зобов`язаний сплачувати її власник.

Вказує, що відповідно до Договору дарування від 20 вересня 2022 року ОСОБА_1 подарував (передав безоплатно у власність), а ОСОБА_6 прийняла в дар (прийняла безоплатно у власність) належні ОСОБА_9 незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , процент готовності якого становить 83%, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.099 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:1746.

Право власності Дарувальника на відчужуваний незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відчужувана земельна ділянка належала ОСОБА_1 на підставі Договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Наталією Євгенівною 23 липня 2008 року по реєстру за №7475 та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЗ № 073263, виданого Управлінням Держкомзему у Тернопільському районі 10 лютого 2009 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №4.

Зазначає, що відчужувана земельна ділянка набута ОСОБА_1 на підставі договору дарування, а тому не є спільною власністю подружжя і не підлягає поділу.

Крім того вказує, що право власності позивача на належну їй частину незавершеного будівництва може бути реалізоване в повній мірі без наявності права власності чи іншого речового права на земельну ділянку, на якій такий будинок розташований.

Також звертає увагу на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у справі №607/10/632/19, в якій судом зроблено висновок, що сам факт набуття права власності на незавершене будівництво не свідчить про перехід прав на земельну ділянку.

Що стосується додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року, апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідачів судового збору у сумі по 1878 грн 80 коп з кожного, оскільки ухвалюючи рішення про часткове задоволення однієї вимоги немайнового характеру, задоволення однієї вимоги немайнового характеру повністю та з врахування задоволення заяви про забезпечення позову, до стягнення з відповідачів належала сума судового збору в сумі 2147 грн 20 коп, тобто по 1073.60 грн з кожного відповідача (536.80 грн - за задоволену частково одну вимогу немайнового характеру; 1073.60 грн - за задоволену судом вимогу немайнового характеру; 536.80 грн. - за задоволену судом заяву про забезпечення позову).

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не находило.

В судовому засіданні апелянт та його представник просили задовольнити апеляційну скаргу з підстав, наведених у ній.

Представники позивача просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувані рішення суду залишити без змін, оскільки вважають їх законними та обґрунтованими.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

За приписами ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст.367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п. п. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року вказаним вимогам відповідає, у зв`язку з чим його слід залишити без змін, однак додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року слід змінити.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

З 04 травня 1995 року позивачка ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 15 вересня 2014 року.

Згідно договору дарування від 23 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є. та зареєстрованого в реєстрі за №7475, ОСОБА_10 (батько відповідача) подарував, а ОСОБА_1 (відповідач) прийняв в дар належну ОСОБА_10 земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, загальною площею 0.099 га, що розташована на території села Біла Білецької сільської ради Тернопільського району.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі № 607/14933/15-ц визнано будівельні матеріали, що використані для будівництва житлового будинку АДРЕСА_1 як незавершеного будівництва спільним майном подружжя. Проведено реальний поділ незавершеного будівництва будинку по АДРЕСА_1 , виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 74.4 кв.м, другому співвласнику ОСОБА_11 виділено 125.4 кв.м.

Зокрема, вказаним рішенням апеляційного суду проведено реальний поділ незавершеного будівництва будинку по АДРЕСА_1 , виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 :

2-2б - коридор 7.6 кв.м. варт. 76354 грн;

2-3 - вітальня 21.3 кв.м. варт. 213992 грн;

2-4 кімната 19.2 кв.м. варт. 214326 грн;

2-5 - кухня-їдальня 17.9 кв.м. варт. 189768 грн;

2-6 - санвузол 8.4 кв.м. варт. 89079 грн;

Разом по житловому будинку 74.4 кв.м. варт.783519 грн.

С 1/2 септика вартістю 4237.5 грн.

I 1/2 вимощення вартістю 320 грн.

Разом по С, I - 4558 грн.

Разом по одному із співвласників 74.4 кв.м., 788076.5 грн., 99.9 кв.м., 799500 грн, відступ від ідеальних часток 37/100 , 49/100 менша за належну частку на 11423.5 грн.

Другому співвласнику ОСОБА_5 виділено:

2-1 тамбур 4.3 кв.м. варт. 26863 грн;

2-2а коридор 7.4 кв.м. варт.74344 грн;

3-1 коридор 15.4 кв.м. варт.79223 грн;

3-2 вітальня 20.9 кв.м. варт.107516 грн;

3-3 кімната 13.9 кв.м. варт. 71506 грн;

3-4 кімната 18.7 кв.м. варт. 96199 грн;

3-5 кладова 2.8 кв.м. варт.12964 грн;

3-6 санвузол 7.4 кв.м. варт. 34261 грн.;

1-2 коридор 5.7 кв.м. варт. 53949 грн;

1-3 підвал 4.2 кв.м. варт. 33789 грн;

1-4 кладова 13.0 кв.м. варт.123042 грн;

1-5 кладова 8.8 кв.м. варт.74961 грн;

Разом по житловому будинку 122.5 кв.м. вартістю 788617 грн.

С 1/2 септика варт. 4237.5 грн;

Сх Сходи вартістю 2079 грн;

I вимощення вартістю 320 грн;

1-1 вхід в підвал 2.9 кв.м. варт.15670 грн.

Разом по С, СХ, I вх. пд. вартістю 22307 грн.

Разом по другому із співвласників 125.4 кв.м., 810923.50 грн, 99.9 кв.м. варт. 799500 грн., відступ від ідеальних часток 63/10 кв.м., 51/100 більша за належну частину на 11423.50 грн.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 липня 2022 року, індексний номер витягу 304337717, 01 липня 2022 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на незавершене будівництво житлового будинку готовністю 83% по АДРЕСА_1 .

Відповідно до Договору дарування, посвідченого 20 вересня 2022 року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Будз Н.Є., зареєстрованого в реєстрі за №638, ОСОБА_1 подарував (передав безоплатно у власність, а ОСОБА_6 прийняла в дар (прийняла безоплатно у власність) належні ОСОБА_1 незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами під АДРЕСА_1 , процент готовності якого становіть 83%, та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0.099 гектара, що розташована в селі Біла, Тернопільського району Тернопільської області, кадастровий номер земельної ділянки :02:001:1746.

Як видно з інформації з державного реєстру речових прав від 24 березня 2023 року, земельна ділянка із кадастровим номером :02:001:1746 площею 0.099 га на праві власності належить ОСОБА_6 на підставі договору дарування №638 від 20 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Будз Н.Є. Підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Будз Наталії Євгенівни, індексний номер: 64864806 від 20 вересня 2022 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог від 10 жовтня 2023 року суд першої інстанції виходив з того, що права позивачки, як співвласника спірної земельної ділянки, на якій знаходиться об`єкт незакінченого будівництва житлового будинку, співвласником якого вона теж являється, є порушеними, а тому підлягають захисту шляхом визнання недійсним спірного договору дарування та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності земельної ділянки за ОСОБА_6 .

Колегія суддів з даним висновком суду погоджується, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як було належним чином встановлено судом першої інстанції, рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року у справі №607/14933/15-ц будівельні матеріали, що використані для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 як незавершеного будівництва, визнано спільним майном подружжя та проведено реальний поділ вказаного незавершеного будівництва будинку, виділивши згідно першого варіанту розподілу судової будівельно-технічної експертизи від 14 липня 2016 року ОСОБА_1 74.4 кв.м, а другому співвласнику ОСОБА_11 125.4 кв.м.

Вказане рішення набрало законної та було залишене без змін постановою Верховного Суду від 19 червня 2019 року.

Тобто, у 2017 році згідно рішення суду позивачка стала власником частини незавершеного будівництва житлового будинку та зареєструвала право власності на вказане майно 01 липня 2022 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Таким чином, до врегулювання спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто, станом на 16 травня 2017 року.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України (на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною першою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на 16 травня 2017 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною четвертою статті 120 ЗК України (в редакції, чинній станом на 16 травня 2017 року) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України та ст.377 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), особа, яка набула право власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

Верховний Суд у постанові від 05 вересня 2018 року у справі №750/11106/15-ц (провадження № 61-8171св18) зазначив, що якщо на земельній ділянці, яка є особистою приватною власністю одного із подружжя, знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком, спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (провадження № 14-458цс18)).

Аналогічні висновки щодо переходу права власності на земельну ділянку до особи у разі набуття у власність житлового будинку містяться в постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18), від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17 (провадження № 61-35533св18), від 26 грудня 2019 року у справі № 364/515/19 (провадження № 61-19224св19), від 16 листопада 2022 року у справі № 127/11015/21 (провадження № 61-4122св22).

Такого ж висновку Верховний Суд дійшов і у своїй постанові від 12 липня 2023 року у справі №607/198/22, про що також вказав в оскаржуваному рішенні і суд першої інстанції.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до Класифікатора державного майна, затвердженого наказом Фонду державного майна України від 15 березня 2006 року №461, незавершене будівництво це об`єкти, які розпочаті будівництвом і не прийняті в експлуатацію, включаючи законсервовані об`єкти. Об`єкти незавершеного будівництва знаходяться на земельній ділянці і переміщення їх неможливе без їх знецінення. Таким чином, можна зробити висновок, що об`єкти незавершеного будівництва варто віднести до нерухомих речей. Такий висновок підтверджується також і наказом Фонду державного майна України від 15 березня 2006 року №461, за яким до групи нерухомого майна відносять будівлі, інженерні споруди, земельні ділянки, незавершене будівництво та інше майно, на яке поширюється режим нерухомої речі.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Колегія суддів зазначає, що рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року, крім визнання будівельних матеріалів спільною сумісною власністю подружжя, фактично проведено реальний поділ незавершеного будівництва житлового будинку з виділенням сторонам конкретних приміщень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що хоча в редакції ст.120 ЗК України станом на 16 травня 2017 року дату набуття позивачкою права власності на об`єкт незавершеного будівництва (його частину), була відсутня норма, яка передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку (частину земельної ділянки) у разі набуття права власності на частину об`єкта саме незавершеного будівництва, однак, з огляду на наведені вище норми закону, а також сформовану практику Верховного Суду, права позивачки підлягають захисту як співвласника незавершеного будівництва житлового будинку (нерухомого майна).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна земельна ділянка набута ОСОБА_1 за час шлюбу на підставі договору дарування та є його особистою власністю. Однак, оскільки ОСОБА_5 в порядку поділу майна подружжя на підставі рішення суду набула частку незавершеного будівництвом житлового будинку, відповідно до ст.120 ЗК України, ст.377 ЦК України в неї виникло право спільної власності в рівних частках з ОСОБА_1 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) площею 0.0990 га, кадастровий номер 612580700:02:001:1746, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розміщене нерухоме майно позивачки.

Тому, передача в дар ОСОБА_1 вказаної земельної ділянки, яка є спільною власністю із ОСОБА_5 , повинна була відбуватися з її згоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що право власності позивачки на належну їй частину незавершеного будівництва може бути реалізоване в повній мірі без наявності права власності чи іншого речового права на земельну ділянку, на якій такий будинок розташований, на думку колегії суддів є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази досудового врегулювання даного спору. При цьому колегія суддів зазначає, що саме в силу закону позивачка має право на отримання у власність частки земельної ділянки, на якій розташоване незавершене будівництво житлового будинку, співвласником якого вона є за рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на постанову Тернопільського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у справі №607/10632/19, в якій судом зроблено висновок, що сам факт набуття права власності на незавершене будівництво не свідчить про перехід прав на земельну ділянку, то дана обставина досліджувалась судом першої інстанції і їй була надана вірна правова оцінка.

При цьому суд першої інстанції, із посилання на правові висновки Верховного Суду вірно зазначив, що преюдиційність у процесуальному праві обов`язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені рішенням, яке набрало законної сили або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових актів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Разом з тим, преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Із врахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, а також норми закону та правові висновки Верховного Суду, обов`язковість застосування яких передбачена ЦПК України, дійшов вірного висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Що стосується додаткового рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року, то колегія суддів зазначає наступне.

Вказане додаткове рішення суду оскаржується апелянтом лише в частині стягнення з відповідачів судового збору. В іншій частині додаткове рішення не оскаржується, а тому судом не переглядається.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як було встановлено судом, з трьох заявлених позивачкою вимог немайнового характеру, судом одну вимогу задоволено, одну задоволено частково, та в задоволенні однієї позовної вимоги відмовлено.

Разом з тим, ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з відповідачів витрат судового збору по 1878.80 грн з кожного, суд першої інстанції помилково стягнув судовий збір за 3 немайнових вимоги повністю.

Як вірно зазначено в апеляційній скарзі, ухвалюючи рішення про часткове задоволення однієї вимоги немайнового характеру, задоволення однієї вимоги немайнового характеру повністю та з врахування задоволення заяви про забезпечення позову, до стягнення з відповідачів належала сума судового збору в сумі 2147.20 грн, тобто по 1073.60 грн з кожного відповідача (536.80 грн. - за задоволену частково одну вимогу немайнового характеру, 1073.60 грн. - за задоволену судом вимогу немайнового характеру та 536.80 грн. - за задоволену судом заяву про забезпечення позову).

Таким чином, виходячи із наведеного вище, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 27 жовтня 2023 року підлягає зміні.

Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат СВІТЛИК Олег Мирославович, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2023 року залишити без змін.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2023 року змінити, зменшивши суму стягнення витрат зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 з 1878.80 грн до 1073.60 грн з кожного.

В решті додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27 жовтня 2023 року залишити без змін.

Судові витрати у зв`язку із переглядом справи у суді апеляційної інстанції покласти на сторони в межах, ними понесених.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2024 року.

Головуючий

Судді