справа №754/5644/20
провадження № 22-ц/824/7774/2024
головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2024 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Савченко К.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Козак Наталія Анатоліївна, Державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, Олефіренко Катерина Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд: встановити нікчемність заповіту ОСОБА_4 , посвідченого 13 червня 2006 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., зареєстрованого в реєстрі за № 7-782, та застосувати наслідки недійсності заповіту; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 , 10 липня 2019 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., зареєстроване в реєстрі за № 10-375, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 ; скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що складається з однієї кімнати загальною площею 37,8 кв.м., житловою площею 18,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, номер запису про право власності 32329350; стягнути з ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 840,80 грн, а також інші судові витрати, що будуть понесені позивачем при розгляді справи.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що позивач - ОСОБА_1 , є громадянином Азербайджану та з 2009 року постійно проживає, працює, та зареєстрований в Україні. З початку 2010 року, за домовленістю з ОСОБА_4 , вселився та постійно проживав разом із нею однією сім`єю в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Вказана квартира належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло. Інших осіб, які б проживали разом з ними в цій квартирі постійно чи тимчасово, з того часу не було. Близьких родичів, які б здійснювали догляд за ОСОБА_4 , вона також не мала. 24 грудня 2013 року місце проживання позивача разом з ОСОБА_4 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , було офіційно зареєстровано. 29 вересня 2014 року за заявою ОСОБА_4 . управлінням (відділом) паспортної, реєстраційної та міграційної роботи Деснянського РВ ГУ ДМС України у м. Києві позивача було зареєстровано на постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . 18 травня 2015 року ОСОБА_4 , за її особистою заявою, була знята з обслуговування у відділенні соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування Деснянського району м. Києва, як особа за якою здійснюється догляд, оскільки постійний догляд та піклування за нею на той час здійснювався особисто позивачем.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла від серцевої хвороби. За свій рахунок разом із сусідами ОСОБА_1 організував її поховання, встановив на кладовищі пам`ятник, та продовжив далі проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 та нести витрати на її утримання. Після смерті ОСОБА_4 позивач фактично вступив в спадщину після померлої на підставі ст. 1264 ЦК України, як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, у тому числі на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . Протягом шести місяців після смерті ОСОБА_4 позивач звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори за юридичним оформленням спадщини, але йому було відмовлено через наявність в реєстрі відомостей про заповіт на іншу особу, до вирішення питання про прийняття спадщини цією особою. Згодом, до позивача надійшла вимога з боку ОСОБА_2 , яка з посиланням на свідоцтво про право на спадщину за заповітом виданого їй 10 липня 2019 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., вимагала виселення позивача з квартири.

ОСОБА_1 не погоджувався з правомірністю видачі нотаріусом цього свідоцтва ОСОБА_2 , та просив суд визнати його недійсним виходячи з наступного. ОСОБА_2 ніколи разом з ОСОБА_4 не проживала та жодного зв`язку з нею не мала. Відповідно до відомостей зазначених в паспорті громадянина України, ОСОБА_2 з 1 грудня 1992 року має постійне місце проживання в квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . Після смерті та поховання ОСОБА_4 жодних претензій ОСОБА_2 до позивача не заявляла, про наміри вступу в спадщину не повідомляла. Заяву про вступ в спадщину після ОСОБА_4 протягом шести місяців після її смерті до нотаріального контори ОСОБА_2 у встановленому порядку також не подавала, про що позивача було повідомлено нотаріусом. З урахуванням того, що з дати відкриття спадщини після смерті ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року спадкоємець за заповітом ОСОБА_2 протягом шести місяців - в строк до 27 серпня 2016 року, особисто заяву про прийняття спадщини нотаріусу не подала, вона вважається такою, що не прийняла спадщину. З позовною заявою про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини в порядку ч. 3 ст. 1272 ЦК України - ОСОБА_2 до суду також не зверталась. Однак не зважаючи на зазначені обставини та норми спадкового законодавства, 10 липня 2019 року державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , як спадкоємця ОСОБА_4 , та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на квартиру. Як особа яка фактично прийняла спадщину після смерті ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом, позивач не погоджувався з цим свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, оскільки вказував, що воно порушує його права, як спадкоємця на оформлення спадщини на підставі ст.1264 ЦК України.

З урахуванням вищевикладеного позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, та просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_2 10 липня 2019 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської нотаріальної контори Козак Н.А., скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та стягнути витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Козак Наталія Анатоліївна, державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко Катерина Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом залишено без задоволення.

Не погоджуючись із указаним рішенням представник ОСОБА_1 - Сапронов Олег Віталійович подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що шестимісячний строк для прийняття спадщини відповідачем було пропущено, оскільки ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому крайній день для прийняття спадщини є 26 липня 2016 року, однак із заявою про прийняття спадщини вперше відповідач звернулась лише 20 вересня 2016 року.

Зазначає, що після відмови відповідачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що до спадкової справи не надано документів, які підтверджують право власності померлої на квартиру, вдруге до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину звернувся представник за довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , який не мав таких повноважень, а тому фактично ОСОБА_2 не зверталась повторно з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, а отже видача такого свідоцтва є передчасною, а видане свідоцтво про право на спадщину є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять інформації про родинний зв`язок ОСОБА_2 із ОСОБА_4 , чого нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину не перевірив.

5 березня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 - адвокат Строєв О.В., в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що доводи представника позивача Сапронова О.В. про те, що відповідачем пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 , безпідставні та не підтверджені відповідними доказами.

Звертає увагу, що предметом позовної заяви ОСОБА_1 не було оскарження чи скасування довіреності наданої ОСОБА_2 ОСОБА_6 , а тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не мав право діяти від імені ОСОБА_2 є безпідставними.

Вважає, твердження апелянта про те, що матеріали справи не містять інформації про родинні зв`язки ОСОБА_2 із померлою ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки представником позивача не повідомляється яким чином зазначені ним обставини впливають на визнання недійсним заповіту.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Сапронов О.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Строєв О.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи: Державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А., Державний нотаріус П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

13 вересня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов лист від Міністерства юстиції України, в якому завідувач П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори просила слухати справу за відсутності Державного нотаріуса П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної ради 28 листопада 1994 року, зареєстрованого 30 листопада 1994 року міським бюро техінвентаризації у реєстровій книзі за №1932, квартира за адресою: АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4 .

24 грудня 2013 року місце проживання ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , було офіційно зареєстровано, що підтверджується довідкою Ф-3 виданої 20 березня 2015 року ЖЕК 312 Деснянського району м. Києва.

Відповідно до свідоцтва Серія НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, про що складений відповідний актовий запис №294.

Згідно довідки про причину смерті №523/2 від ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_4 померла від хронічної ішемічної хвороби серця.

Згідно заповіту від 13 червня 2006 року, який посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори - Олефіренко К.М. та зареєстрований в реєстрі за №7-782, ОСОБА_4 заповіла все її майно ОСОБА_2 .

20 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася із заявою про прийняття спадщини за заповітом та видачу свідоцтва про право на спадщину до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори.

Постановою вих.№3719/02-31/11 від 22 вересня 2016 року виданою державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори - Мазуром О.Ю. - гр. ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 , у зв`язку з тим, що до спадкової справи не надано документів, що підтверджують право власності померлої на вищевказану квартиру.

Відповідно до запиту державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. вих. №2673 від 19 квітня 2019 року до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації відділу приватизації, на підставі ст.ст. 4, 46 ЗУ «Про нотаріат» просила, якщо на те є підстави видати дублікат Свідоцтва про право власності на житло, на квартиру АДРЕСА_1 , виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Ватутінської районної Ради міста Києва, 28 листопада 1994 року, який необхідний для оформлення спадщини після померлої ОСОБА_4 .

Відповідно до запиту державного нотаріуса 15-ї Київської державної нотаріальної контори Козак Н.А. вих. №3633/02-14 від 3 червня 2019 року до Київського міського бюро технічної інвентаризації, згідно ст. 4ЗУ «Про нотаріат», та ст. 10 ч.3 п.3 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» просила надати інформацію про реєстрацію права в установленому порядку до 1 січня 2013 року на квартиру АДРЕСА_1 за гр. ОСОБА_4 .

Згідно наданого дублікату свідоцтва про право власності від 28 листопада 1994 року Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради, дійсно засвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності гр. ОСОБА_4 .

Відповідно до інформаційних довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації від 16 серпня 2016 року, 26 квітня 2019 року повідомлено, що згідно з даними бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлофонду Ватутінської районної Ради м. Києва 28 листопада 1994 року.

10 липня 2019 року представником за довіреністю ОСОБА_2 - ОСОБА_6 до 15-ї Київської державної нотаріальної контори було повторно подано заяву щодо надання ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до зареєстрованого в реєстрі за №10-375 на спадкову справу №929/2016 державним нотаріусом 15-ї Київської державної нотаріальної контори Максимовій Є.Ю. 10 липня 2019 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ст.ст.1233, 1234, ч.1 ст.1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст.1247 ЦК України.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із статтею 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 ЦК України).

Відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Відповідно до частин першої, другої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту).

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.

За частиною 4 ст.207 ЦК, якщо заповідач у зв`язку з хворобою або через фізичну ваду не може підписати заповіт власноручно, за його дорученням текст заповіту у його присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Розділ 2, глава 3 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року (яка діяла із змінами та доповненнями на час посвідчення спірного заповіту) визначала порядок посвідчення заповітів.

Так, в п.1.8, глави 3, 2-го розділу вказаної Інструкції зазначено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Згідно розділу 2-го, глави 1-ої, п.2, п.п.21,2.2 даної Інструкції вказано, що письмові правочини, що посвідчуються нотаріально, виготовляються нотаріусом не менше ніж у двох примірниках, один з яких залишається у матеріалах нотаріальної справи. Усі примірники підписуються учасниками правочину та мають силу оригіналу, у тому числі примірник, який зберігається у справах нотаріуса.

У відповідності до вимог ч.2 ст.1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загально прийнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Зміст ст. 1253 ЦК України дозволяє виділити три підстави для залучення свідків при посвідченні заповіту: 1) бажання заповідача; 2) неможливість заповідача через фізичні вади самостійно прочитати заповіт (абзац третій ч. 2 ст. 1248 ЦК); 3) посвідчення заповіту здійснюється посадовими, службовими особами, перерахованими у частинах 1 - 6 ст.1252 ЦК. Таким чином, закон вимагає підписання заповіту свідками лише якщо заповіт підпадає під регулювання норм абзацу третього ч.2 ст.1248 та частин 1 - 6 ст.1252 ЦК. В усіх інших випадках залучення свідків не є обов`язковим, і здійснюється лише на вимогу заповідача.

Так, матеріалами справи встановлено, що заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 13 червня 2006 року за номером 7-782, державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори, - Олефіренко К.М., що стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.125, Т.1).

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до ст.ст.215 та 216 ЦК України, суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про становлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що як вбачається зі змісту оспорюваного заповіту, який 13 червня 2006 року посвідчено державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., зареєстрований в реєстрі за №7-782. Текст заповіту виготовлений машинописним способом, зазначено місце та час його укладення, а саме 13 червня 2006 року, також заповіт містить зазначення даних про особу заповідача - ОСОБА_4 . У зв`язку із помилкою у по-батькові заповідачки « ОСОБА_4 », нотаріусом власноручно прописано, що «виправлене: « ОСОБА_4 » читати вірно, держ. Нотаріус та підпис», отже судом першої інстанції було правильно вказано, що посилання позивача щодо того, що зазначене не відповідає дійсному імені заповідачки, не знайшло свого підтвердження при розгляді справи судом.

Також судом першої інстанції було правильно не прийнято до уваги доводи позивача щодо дати вчинення заповіту, а саме - в частині назви місяця: тринадцятого червня дві тисячі шостого року, яка на думку позивача не відповідає календарю, що введений та застосовується в Україні, оскільки, у нижній частині заповіту дата вказана правильно.

На переконання колегії суддів, у змісті заповіту, складеному державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. 13 червня 2006 року дійсно наявні технічні помилки (описки), які полягають у частині назви місяця: тринадцятого червня дві тисячі шостого року, що в свою чергу не може бути підставою для позбавлення відповідачки права на отримання спадщини.

Схожий висновок містить у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2021 року у справі № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20).

Статтею 16 ЦК України передбачено, що визнання правочину недійсним є одним з визначених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Таким чином, на заповіт, як і на будь-який інший правочин, поширюються загальні вимоги щодо їх дійсності, додержання яких є необхідною умовою його чинності.

Так, матеріалами справи та судом встановлено, що позивач та його представник при обранні способу захисту права вказували на положення ст.1247 ЦК України.

За змістом ч.1, ч.2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Верховний Суд у постанові від 12.01.2021 по справі справа № 397/1396/19 (провадження № 61-14040 св 20) зазначив, що у статті 1257 ЦК України передбачено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, та зазначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України. Зі змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, у якому відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зокрема, це має місце при підтвердженні доказами наявності таких загальних підстав для визнання правочину недійсним як складення заповіту недієздатною особою або особою, яка в момент його складення не усвідомлювала й не могла усвідомлювати значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, складення заповіту під впливом насильства.

В той же час, при зверненні до суду із позовом, позивачем та його представником не було надано суду доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_4 не відповідало її волі.

Матеріалами справи також встановлено, що за клопотанням представника позивача, судом першої інстанції у справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, для вирішення питання: - Чи є текст «Бойкова» після слова ПІДПИС, виконаний в заповіті ОСОБА_4 , посвідченому 13 червня 2006 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М. за реєстровим номером №7-782, виконаним саме ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_2 , чи іншою особою, в тому числі наслідуванням підпису ОСОБА_4 .?

Згідно висновку судової експертизи вбачається, що підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься у графі «ПІДПИС» у заповіті від імені ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 , що посвідчений 13 червня 2006 року державним нотаріусом П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори Олефіренко К.М., за реєстровим номером 7-782, виконаний ОСОБА_4 .

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження №61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що "нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) вказано, що: "визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що "для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України".

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 13 червня 2006 року ОСОБА_4 на підставі ст.1234 ЦК України використала своє право на заповіт і згідно ст.1235 ЦК України призначила спадкоємицю свого майна, що підтверджує заповіт, ОСОБА_2 .

Також суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що заповіт був складений 13 червня 2006 року, заповідач померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, між складанням заповіту та смертю заповідача був час, протягом якого заповідач не відмінив його і не вніс до нього зміни, а саме 10 років.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що було дотримано порядок посвідчення заповіту, зокрема послідовно вчинено всі необхідні для цього дії і позивачем не доведено порушень вимог закону щодо посвідчення заповіту ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді, а тому відсутні підстави для визнання заповіту не дійсним та його скасування.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноважений на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК України).

Відповідно до ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного орану місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Прийняття спадщини спадкоємцем є обов`язковою умовою здійснення права на спадщину як за законом, так і за заповітом, а також і права на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується ( не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз ст.1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 зроблено висновок, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

Так, у цій справі позивач посилається на те, що відповідач пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, оскільки останній день для прийняття спадщини є 26 липня 2016 року, що підтверджується постановою державного нотаріуса від 22 вересня 2016 року.

Колегія апеляційного суду не може погодитись із такими доводами позивача, оскільки судом встановлено, що спадкодавець померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а із заявою про прийняття спадщини відповідачка звернулась 5 липня 2016 року, тобто в межах шестимісячного строку для прийняття спадщини (а.с. 122, Т. 1).

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи про те, що близьких родичів, які б здійснювали догляд за ОСОБА_4 у неї не було, що позивач по суті є таким що фактично вступив у спадщину, оскільки право на складання заповіту не обмежує спадкодавця заповісти належне майно на користь будь-якої особи незалежно від наявності у заповідача з цими особами сімейних, родинних відносин. Крім того, право на спадкування в першу чергу мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ст. 1223 ЦК України).

Отже, сам факт реєстрації позивача за адресою реєстрації спадкодавця, може давати право позивачеві на спадкування за законом у четверту чергу. Однак таке право на спадкування не може бути реалізованим за наявності заповіту.

Крім того, суд першої інстанції правильно звернув увагу на те, що позивач не звертався з будь-якими заявами до суду про визнання його спадкоємцем четвертої черги, до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 і вданому позові позивач не ставив питання щодо визнання за ним права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом.

Сам факт поховання спадкодавця позивачем чи відповідачем також не може бути предметом доведення у цій справі стосовно позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Колегія суддів також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що в довіреності, яка була видана відповідачкою на ім`я ОСОБА_6 , якою вона уповноважила останнього вести всі справи по оформленню спадщини після смерті її бабусі, містяться описки, а саме дата смерті ОСОБА_4 зазначена як ІНФОРМАЦІЯ_4 року, тоді як остання померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки суд першої інстанції правильно вказав на те, що позов поданий до суду не містить в собі вимог щодо скасування такої або визнання її недійсною.

Колегія апеляційного суду також не може визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що у самому заповіті та оскаржуваному свідоцтві не указано повної інформації щодо особи, на користь якої складено заповіт, та наведено лише прізвище, ім`я та по-батькові. Стороною позивача навіть наведено приклад того, що з такими даними існують, щонайменше, дві особи в Україні. В той же час, відповідна обставина може бути підставою для спору саме між цими особами, а не між спадкоємцем за заповітом та позивачем.

Доводи апеляційної скарги, які були перевірені судом апеляційної інстанції, не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба