Номер провадження: 22-ц/813/3381/24
Справа № 510/607/23
Головуючий у першій інстанції Дудник В.І.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2024 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ОСОБА_1 про стягнення недоплаченого страхового відшкодування, франшизи, різниці між фактичним розміром шкоди і страхової виплати та моральної шкоди, на рішення Ренійського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Дудник В.І. 18 жовтня 2023 року у м. Рені Одеської області, -

встановила:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції із позовом про стягнення з ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» 32438,48 грн. недоплаченого страхового відшкодування, 4500,00 грн. витрат на оплату послуг експерта товарознавця, 3000,00 грн. моральної шкоди, та з ОСОБА_1 13268,57 грн. різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням, у т.ч. і франшизи 2600 грн., 22144,00 грн. вартості втраченого пального, 3000,00 грн. моральної шкоди; з обох відповідачів солідарно - судові витрати у справі.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що звіт, який був виконаний на замовлення ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», був складений із порушенням норм закону, оскільки оцінювач ФОП ОСОБА_3 не попереджався про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, а сам позивач не був ознайомлений зі звітом. Крім того, огляди транспортного засобу, що передували складенню звіту, були проведені невчасно, без присутності позивача, акти не були підписані ОСОБА_2 взагалі. Як зазначав позивач, такі неправомірні дії ПАТ щодо недотримання процедури проведення дій для визначення розміру заподіяної шкоди внаслідок ДТП зумовили причини, з яких ОСОБА_2 самостійно звернувся до судового експерта для підготування експертного висновку щодо встановлення суми завданої ДТП шкоди. Наданий експертний висновок №2877 позивач вважав допустимим і належним доказом, наполягав на тому, що всі підрахунки у ньому були зроблені компетентною особою, дослідження проведені відповідно до вимог чинних нормативно-правових актів, а тому, саме цей висновок, а не звіт повинен був бути взятий судом до уваги, та із встановленої цим висновком суми матеріальної шкоди слід виходити при розгляді позовних вимог позивача. Також ОСОБА_2 просив стягнути з ПАТ 4500 грн. витрат на оплату послуг експерта товарознавця, та з обох відповідачів - суму судового збору, сплаченого при подачі позову до суду.

Крім вищевказаного, позивач наполягав на стягненні з ОСОБА_1 різниці страхового відшкодування в межах суми, яка перевищила ліміт страхового полісу (130000 грн.) та франшизу в сумі 2600 грн., а всього 13268,57 грн., а також зазначав, що внаслідок ДТП було пошкоджено паливний бак ТЗ, з якого витекло 400 літрів пального, тобто було втрачено пального на суму 22144,00 грн. (станом на 27.08.2022 року вартість пального за 1 л. становила 55,36 грн.).

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 18.10.2023 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2600 грн. 00 коп. франшизи, а також 22144 грн. 00 коп. вартості втраченого пального.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, заявлених до ОСОБА_1 , та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять жодних доказів щодо наявності такої кількості пального у розмірі 400 л. на суму 22144 грн., яке нібито витекло на дорогу з пошкодженого паливного бака транспортного засобу, належного позивачу. Відповідно, суд першої інстанції не врахував відсутність доказів на підтвердження завдання ОСОБА_2 шкоди у розмірі 22144 грн. та не мотивував це в оскаржуваному судовому рішенні.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог, заявлених до ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», сторонами не оскаржується, то вказане судове рішення підлягає перегляду в апеляційному порядку виключно в частині позовних вимог, заявлених позивачем до ОСОБА_1 про стягнення франшизи в сумі 2600 грн. та 22144,00 грн. вартості втраченого пального.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення у відповідній частині нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що 28.07.2022 року між учасниками дорожнього руху -водієм ОСОБА_1 та водієм ОСОБА_4 сталася ДТП. Постановою Ренійського районного суду Одеської області від 17.08.2022 року була встановлена винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено адміністративне стягнення. На момент вчинення ДТП автомобіль MERCEDES-BENS VITO 115 CDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 було забезпечено полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР 2853895 від 16.05.2022 року у ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», ліміт відповідальності був встановлений у розмірі 130000 грн., розмір франшизи 2600,00 грн. Транспортний засіб, якому було завдано пошкодження - DAF XF 105.460 із реєстраційним номером НОМЕР_2 , належить ОСОБА_2 (позивачу). Згідно ст. 22 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на користь ОСОБА_2 страховою компанією ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» було сплачено 94961,52 грн. страхового відшкодування.

Частиною 1 ст. 1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В абз. 3 п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вищевказані правові висновки також було викладено Верховним Судом у постанові від 23.10.2019 року у справі №337/1673/16-ц та у постанові від 20.06.2019 року у справі № 362/5422/15.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 14.04.2022 року у справі № 205/7747/18, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно пункту 36.2. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Згідно правової позиції Верховною Суду, викладеної у постанові від 16.10.2019 року по справі № 320/9174/15-ц, за змістом ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Відповідно до абз. 2 п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Тлумачення зазначеної правової норми спеціального закону у взаємозв`язку із загальними нормами цивільного законодавства призводить до висновку, що в контексті встановлених судом в цій справі фактичних обставин, одержавши страхову виплату, потерпілий не позбавляється права на реальне відшкодування заподіяних внаслідок ДТП збитків, в тому числі у судовому порядку.

Відповідальність винуватця у разі визнання випадку страховим настає лише тоді, коли розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, на що безпосередньо вказує зміст ст. 1194 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) вказала, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

У даному випадку, суд першої інстанції дійшов висновку, що сумою страхового відшкодування, яка була виплачена страховою компанією в розмірі 94961 грн 52 коп. на користь ОСОБА_2 , було відшкодовано в повному обсязі завдану шкоду, встановлену звітом оцінювача.

Рішення суду першої інстанції цій частині позивачем ОСОБА_2 не оскаржувалось.

Щодо вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 2600 грн. франшизи, то суд дійшов правильного висновку про їх задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Згідно ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Відповідно до п. 36.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування.

На підставі викладеного, враховуючи те, що розмір франшизи в сумі 2600 грн. не був відшкодований страхувальником (відповідачем), то колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що сума франшизи підлягала стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 22144,00 грн. вартості втраченого пального.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1).

Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за різними ознаками (ч. 1 та 2 ст. 24 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 та ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів приймає до уваги, що проведеними актами огляду дійсно було встановлено факт пошкодження паливного баку транспортного засобу, належного позивачу, ємкістю 880 л.

Однак, жодний зі вказаних актів не містить доказів, скільки саме пального містилось у паливному баку автомобіля на момент скоєння ДТП.

Як стверджує позивач, внаслідок пошкодження баку вилилось 400 л. пального, середня вартість якого за 1 літр станом на 27.08.2022 року становила 55,36 грн., не надавши при цьому жодного належного письмового доказу того, що залишок палива у паливному баку на час ДТП становив саме 400 л.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що доводи позовної заяви у цій частині є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 22144,00 грн. вартості втраченого пального є необґрунтованими і недоведеними, не підтвердженими належними доказами, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції частково не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи в частині, що переглядається, і вказане є підставою для скасування рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18.10.2023 року в частині позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості втраченого пального в сумі 22144,00 грн., та постановлення в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 18 жовтня 2023 року - скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення 22144,00 гривень вартості втраченого пального.

Постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення вартості втраченого пального в сумі 22144,00 гривень - відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 франшизи у розмірі 2600 гривень 00 копійок та 1073 гривень 60 копійок судового збору - рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 25 вересня 2024 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе