ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/109/24 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2024 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Костів О. З., Храпак Н. М.,

секретар - Жук В.М.

з участю представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Островської Олесі Нектаріївни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 жовтня 2023 року, ухвалене суддею Марциновською І.В. у цивільній справі 607/12126/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Тернопільської міської ради про визнання права користування квартирою,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив визнати за ним право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що дана квартира знаходиться у комунальній власності Тернопільської міської ради. Основним квартиронаймачем була його мати ОСОБА_4 , яка померла у 2020 році. Позивач проживав у цій квартирі з народження, до 1995 року мав там зареєстроване місце проживання, у цій квартирі також проживали до смерті його батьки та брат ОСОБА_5 батько відповідача ОСОБА_3

З 1987 по 1990 р.р. позивач навчався у Феодосійському середньому профтехучилищі, після закінчення якого постійно проживав з мамою у квартирі АДРЕСА_1 , у звязку з інвалідністю з дитинства ніде не працював, іншого житла ніколи не мав і не має.

У 2010 році судовим рішенням за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ОСОБА_1 було виселено з квартири. Однак, через деякий час після виконання рішення він повторно вселився за згодою його матері - наймача квартири, з якою він разом постійно проживав та вів спільне господарство аж до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі зареєстровані, однак ніколи постійно в ній не проживали разом з наймачем ОСОБА_4 , не вели з нею спільного господарства та не були членами її сімї. Вони і на даний час не проживають у цій квартирі, однак заперечують право позивача на проживання у ній.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 жовтня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Островська О.Н. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Вказує, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки на момент вселення ОСОБА_1 наймачем спірної квартири була його мама ОСОБА_4 . Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в спірній квартирі не проживали, ордер на їх вселення не видавався, договір найму з ними не укладався, вони не були членами сімї наймача ОСОБА_4 , а тому при вселенні позивача до його матері їх згода не була потрібна. Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 чинить перешкоди відповідачам у користуванні спірною квартирою. Позивач є інвалідом ІІІ групи, будь-якого іншого житла не мав та не має по сьогоднішній день.

У відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що суди неодноразово вирішували спори між цими сторонами. Так, рішенням Тернопільського міського суду від 7 червня 1995 року у справі №2-1041/95 ОСОБА_1 втратив право на житло у спірній квартирі та визнавав позов у суді. Пізніше, рішенням від 7 грудня 2001 року у справі №2-5794/2001 у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права на житло та прописку відмовлено. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 червня 2010 року у справі №2-3902/10 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено та виселено ОСОБА_1 з спірної квартири, вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вказану квартиру. Таким чином, вселення у спірну квартиру відповідачів відбулось не на підставі ордеру, а на підставі рішення суду. ОСОБА_1 не надав доказів того, що його вселення у спірну квартиру є законним.

У відзиві представник ОСОБА_3 - адвокат Лисенко О.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 жовтня 2023 року без змін. Вказує, що на момент вселення ОСОБА_1 у спірну квартиру відповідачі залишались законними наймачами, а тому позивач повинен був отримати від останніх згоду на вселення. Доводи ОСОБА_1 про те, що його вселення у квартиру відбулось з дотриманням вимог ст. ст. 64, 65 ЖК УРСР, є безпідставними та не доведені належними доказами.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Островська О.Н. підтримала доводи апеляційної скарги; представники ОСОБА_2 адвокат Дяків О.Я., представник ОСОБА_3 - адвокат Лисенко О.В. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, зазначили, що позивач вселений всупереч нормам житлового законодавства без згоди відповідачів, а тому не набув право користування спірною квартирою, рішення суду першої інстанції вважають законним та обгрунтованим; представник Тернопільської міської ради ОСОБА_6 пояснив, що наймачем квартири була ОСОБА_4 , відповідачі були невісткою та внуком наймача ОСОБА_2 , однак з нею не проживали і не визнавалися членами її сімї, а тому не повинні були надавати згоду на вселення ОСОБА_1 , а тому його вселення відбулося у законному порядку за згодою наймача ОСОБА_4 .

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Обставини справи.

Квартира АДРЕСА_1 перебуває у комунальній власності Тернопільської міської ради.

Основним квартиронаймачем даної квартири була ОСОБА_4 , 1934 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_4 .

Відповідач ОСОБА_2 з 1988 року перебувала у шлюбі із сином ОСОБА_4 ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідач ОСОБА_3 є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , та відповідно, внуком ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міського суду від 7 червня 1995 року у справі №2-1041/95 задоволено позов ОСОБА_7 та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Із змісту вказаного рішення вбачається, що у 1988 році ОСОБА_4 разом із своїм сином ОСОБА_1 виїхали на постійне місце проживання у м.Феодосію; ОСОБА_4 виписалась з цієї квартири, зареєстрованими залишились ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , однак останній не проживає у зазначеному житлі понад 6 місяців без поважних причин.

У 1995 році ОСОБА_7 приватизував одноособово квартиру АДРЕСА_1 та в 1996 році подарував її своєму синові ОСОБА_3

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_8 мали місце ряд спорів щодо квартири АДРЕСА_1 , які вирішувалися у судовому порядку, зокрема, спори між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а також між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, рішенням Тернопільського міського суду від 25 серпня 1999 року у справі №2-2430-1999 за позовом ОСОБА_4 свідоцтво про право власності на житло, видане ОСОБА_7 06.07.1995 року у звязку з приватизацією квартири АДРЕСА_1 , визнано недійсним. Договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений ОСОБА_7 на користь неповнолітнього сина ОСОБА_3 14.02.1996 року, визнано недійсним. Визнано за ОСОБА_4 право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 та вселено її у вказану квартиру.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_4 як основний квартиронаймач була прописана у квартирі АДРЕСА_1 , звідки виписана 27 червня 1995 року за письмовим клопотанням ЖЕКу №5 в м.Тернополі та згідно резолюції начальника паспортного відділу (столу) УМВС м.Тернополя, без відповідного судового рішення, без заяви ОСОБА_4 .

Рішенням Тернопільського міського суду від 07 грудня 2001 року у справі № 2-5794/2001 р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , КП ЖЕК № 5, ТМВ УМВСУ в Тернопільській області про визнання права на житло та прописку за адресою: АДРЕСА_2 , а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення задоволено та виселено ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

У квітні 2009 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 , так як відповідачі протягом 4 років не проживають у вказаному житлі з невідомих позивачу причин.

24 вересня 2009 року Тернопільський міськрайонний суд постановив заочне рішення, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були визнані такими, що втратили право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Після вступу рішення у законну силу ОСОБА_4 зареєструвала у зазначеній квартирі свого сина ОСОБА_1 та приватизували її в рівних частках по 1/2.

Заочне рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 вересня 2009 року за заявою відповідачів було скасоване судом, що його ухвалив.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 червня 2010 року у справі № 2-3902/10 у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, відмовлено. Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Тернопільського міського бюро технічної інвентаризації, Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області про визнання недійсним рішення сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області, визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартиру, виданих у зв`язку з приватизацією, вселення, виселення та усунення перешкод у користуванні квартирою задоволено. Визнано недійсним рішення сектору у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Тернопільського міського відділу УМВСУ в Тернопільській області про зняття з реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2009, видане ТОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» на підставі розпорядження органу приватизації № 42305 від 14.12.2009, відповідно до якого квартира за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 частки кожному; виселено ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_2 ; вселено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користуванні зазначеною квартирою.

Із змісту вказаного рішення вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживали у квартирі АДРЕСА_1 , так як ОСОБА_2 змушена була здійснювати догляд за своєю матірю ОСОБА_9 , 1925 року, яка потребує постійного стороннього догляду та проживає по АДРЕСА_3 . Оскільки причини тимчасової відсутності ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 визнано поважними, судом прийнято рішення, в тому числі про вселення у спірну квартиру ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а видане ОСОБА_4 та ОСОБА_1 свідоцтво про право власності на житло від 14.12.2009 року квартиру АДРЕСА_1 , визнано недійсним, ОСОБА_1 - виселено, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не надавали згоди на його вселення.

Зазначене судове рішення в частині виселення ОСОБА_1 та вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було виконано, що підтверджується актом державного виконавця від 3 лютого 2011 року, листом Першого відділу ДВС Тернопільського МУЮ ГУЮ у Тернопільській області №19/29087-06 від 23.08.2013 року.

Із змісту акту державного виконавця від 3 лютого 2011 року вбачається, що 5 січня 2011 року здійснено примусовий вхід у квартиру АДРЕСА_1 . На момент проведення виконавчих дій боржника ОСОБА_1 у квартирі не було. Зі слів ОСОБА_4 , ОСОБА_1 добровільно виселився з даної квартири, у ній не проживає, в квартирі немає його речей.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , хоча і мали право на проживання у квартирі у квартирі АДРЕСА_1 , проте не проживали постійно у цій квартирі, не були членами сімї ОСОБА_4 та не вели з нею спільного господарства як до постановлення рішення суду від 14 червня 2010 року у справі № 2-3902/10, так і після його виконання.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 адвокат Дяків О.Я. пояснила, що з 2005 року ОСОБА_2 не проживала у спірній квартирі у звязку з тим, що здійснювала догляд за своєю матірю та проживала разом з нею по АДРЕСА_4 .

У заяві ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від 09.09.2013 року, адресованій начальнику Тернопільського МВ УМВСУ в Тернопільській області, вказано про те, що в квартирі АДРЕСА_1 без законних підстав проживає ОСОБА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у зазначеній квартирі з 2003 року, так як здійснюють догляд за матірю ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 за згодою своєї матері наймача квартири ОСОБА_4 , без згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , після виконання судового рішення від 14 червня 2010 року у справі № 2-3902/10 повторно вселився у спірну квартиру і проживав у ній разом із своєю матірю ОСОБА_2 , вів з нею спільне господарство до її смерті у 2020 році, та продовжує проживати станом на час розгляду у суді даного спору.

Місце проживання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не зареєстровано, як і не зареєстровано місце його проживання за будь-якою іншою адресою.

Факт вселення та проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі після виконання судового рішення від 14 вересня 2010 року у справі № 2-3902/10 підтверджується наявним у матеріалах справи доказами, зокрема, довідкою Тернопільського міського КЗ Станція швидкої допомоги про виклик 03.06.2012 року до ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 , діагноз епілепсія, стан після судом; заявами ОСОБА_2 від 01.08.2013, 09.09.2013 року, адресованими до органів ДВС, УМВСУ в Тернопільській області, актом-довідкою Тернопільської філії ТОВ Керуюча компанія Будсервіс №277 від 25.08.2022.

ОСОБА_1 є інвалідом з дитинства 3гр., не має у власності чи у користуванні іншого житла, окрім квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 є власником такого нерухомого майна:

квартири загальною площею 48, 8 кв.м. у АДРЕСА_5 ;

квартири загальною площею 64, 4 кв.м. у АДРЕСА_6 ;

квартири площею 49,8 кв.м. у АДРЕСА_7 ;

1/3 частина квартири загальною площею 48, 3 кв.м. у АДРЕСА_8 ;

1/4 частини квартири загальною площею 59, 10 кв.м. у АДРЕСА_9 ;

квартири загальною площею 29, 5 кв.м. у АДРЕСА_10 ,

що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, номер інформаційної довідки 315264124 від 16.11.2022 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач і члени його сімї.

За змістом статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є наймачами квартири АДРЕСА_1 . Після виконання судового рішення від 14.09.2010 року про виселення, маючи намір на повторне вселення у спірну квартиру, ОСОБА_1 був зобовязаний згідно вимог ч.1 ст. 65 ЖК України отримати письмову згоду усіх наймачів чи членів їх сімї на таке вселення, в тому числі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Оскільки такої згоди вони не надавали, вселення позивача є незаконним, відповідно, він не набув право користування спірним житлом.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд невірно застосував норми статей 64, 65 ЖК України, зокрема, невірно їх тлумачив, не застосував ст. 61 ЖК України, висновки суду не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Так, відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на імя якого видано ордер.

Отже, наймачем жилого приміщення у будинках державного і громадського житлового фонду є лише одна особа, на імя якої видано ордер і з якою укладено договір найму.

У даній справі ордер на вселення та договір найму спірного приміщення не збереглися.

Разом з тим, з наявних у справі доказів вбачається, що наймачем квартири була ОСОБА_4 .

Тернопільська міська рада як власник комунального майна підтверджує той факт, що саме ОСОБА_4 була наймачем зазначеної квартири.

Особовий рахунок на спірну квартиру відкрито на прізвище ОСОБА_4 .

Крім цього, із змісту рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 серпня 1999 року у справі №2-2430/1999 вбачається, що ОСОБА_2 пояснювала суду про те, що ОСОБА_4 з 1988 року по 1995 рік проживала у м.Феодосія, у червні 1995 року приїхала і знову прописалася у квартирі АДРЕСА_1 , де вона рахувалася основним квартиронаймачем.

Також у суді апеляційної інстанції представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не заперечувати того факту, що саме ОСОБА_4 була основним квартиронаймачем спірної квартири, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не отримували ордер на дане житло та не укладали договорів найму.

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не були наймачами квартири, а були вселені до спірної квартири як члени сімї сина ОСОБА_4 ОСОБА_7 , та були зареєстровані у цій квартирі.

Для правильного вирішення даної справи має значення правовий статус у спірному житлі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відповідно до норм житлового законодавства та обсяг їх прав і обовязків на момент останнього вселення позивача ОСОБА_1 після виконання судового рішення від 14 червня 2010 року, а саме визначення, чи були вони на цей час членами сімї наймача або особами, які перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є невісткою та внуком наймача ОСОБА_4 , тому вони не були членами її сімї за ознакою родинних відносин (дружина наймача, їх діти і батьки).

Для визнання інших осіб членами сімї наймача відповідно до положень ч.2 ст. 64 ЖК України передбачена умова - якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Разом з тим, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , хоча й мали право на проживання у спірній квартирі, однак на момент останнього вселення позивача не проживали постійно разом з наймачем ОСОБА_4 , з 2005 року не вели з нею спільного господарства, а тому не були членами сімї наймача ОСОБА_4 як інші особи відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України.

Враховуючи наведене, відсутні підстави для визнання відповідачів членами сімї наймача ОСОБА_4 .

Також відсутні підстави для висновку про наявність у відповідачів станом на 2011 рік таких же прав і обовязків щодо спірного житла, як у наймача і членів його сімї відповідно до ч.3 ст. 64 ЖК України, так як вони не проживали у спірній квартирі, чого не заперечують їх представники.

Поважність чи неповажність причин непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі має правове значення лише для вирішення питання відповідно до вимог ст. 71 ЖК України про збереження за ними права на проживання.

Крім цього, поважність причин непроживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 встановлена судовим рішенням станом на червень 2010 року.

Знаходження у спірній квартирі речей ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також періодичне їх відвідування зазначеної квартири, не свідчать про те, що вони були членами сімї наймача або особами, які перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні.

Оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на час вселення ОСОБА_1 до спірної квартири у 2011 році не були ні наймачами, ні членами сімї наймача, ні особами, які перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати у займаному жилому приміщенні, тому відсутність їх згоди на вселення до наймача ОСОБА_4 її сина ОСОБА_1 не має правового значення.

За таких обставин, вселення ОСОБА_1 за згодою наймача спірної квартири, без згоди інших осіб, які мають право користування спірним житлом, але не є членами сімї наймача чи особами, зазначеними у ч.3 ст. 64 ЖК України, не суперечить вимогам ч.1 ст. 65 ЖК України та є законним.

Враховуючи, що повторно у 2011 році ОСОБА_1 вселився до спірного житла як член сімї наймача ОСОБА_4 за її згодою, постійно з нею проживав та вів спільне господарство, тому він відповідно до вимог ч.1 ст. 64 ЖК України нарівні з наймачем набув всіх прав і обовязків, що випливають з договору найму жилого приміщення, в тому числі право користування спірним житлом.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Щодо посилання адвоката Лисенко О.В. на постанови Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №199/10302/14-ц та інші, колегія суддів зазначає, що правові висновки Верховного Суду у категорії справ щодо вирішення спорів про право користування жилим приміщення осіб, які вселилися до наймача, зводяться до того, що суд повинен зясувати дотримання встановленого порядку при їх вселенні, наявності згоди на це всіх членів сімї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

У даній справі апеляційним судом відповідно до вказаного правового висновку встановлено законність вселення позивача та встановлено інші обставини, що мають значення для справи спірне житло було постійним місцем проживання позивача разом з наймачем, вони тривалий час разом проживали (з 2011 року до 2020 року) та вели спільне господарство, а також апеляційним судом враховано й інші обставини, які мають значення відсутність у позивача іншого житла, стан його здоровя, а також наявність у власності відповідачки ОСОБА_2 ряду житлових приміщень, в тому числі двох квартир у м.Тернополі, фактичне непроживання відповідачів у спірній квартирі з 2005 року.

Щодо посилання представників відповідачів на обовязковість врахування обставин, встановлених рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14.06.2010 року у справі №2-3902, колегія суддів зазначає, що предметом спору у вказаній справі була законність приватизації квартири АДРЕСА_1 двома особами - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , законність реєстрації місця проживання та вселення ОСОБА_1 у 2009 році, а також право на проживання у цій квартирі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на 2010 рік. Судом досліджувалася поважність причин відсутності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірному житлі та суд прийшов до висновку про те, що вони не втратили право на користування цією квартирою, оскільки з поважних причин відсутні у цій квартирі понад 6 місяців. Також суд визнав незаконним вселення ОСОБА_1 та реєстрацію місця його проживання у спірній квартирі у 2009 році, які здійснені без згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та відповідно, незаконність приватизації квартири ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Разом з тим, у даній справі доказуванню підлягають інші обставини, а саме: законність вселення позивача ОСОБА_1 у 2011 році, після виконання судового рішення від 14.06.2010 року; чи була спірна квартира постійним місцем його проживання, чи вів позивач з наймачем спільне господарство; чи були членами сімї наймача відповідачі і чи мали вони такі ж права та обовязки як наймач і члени його сімї (згідно ч.3 ст. 64 ЖК України) на момент останнього вселення позивача, та відповідно, чи потрібна була їх згода на вселення позивача у 2011 році.

Оскільки вказані обставини виникли після ухвалення та виконання рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.06.2010 року, тому відсутні підстави для застосування ч.ч.4, 5 ст. 82 ЦПК України щодо обставин, встановлених цим судовим рішенням, зокрема, і в частині відсутності згоди ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вселення ОСОБА_1 .

Щодо висновку у рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 14.06.2010 року та ухвалі апеляційного суду Тернопільської області від 28 вересня 2010 року (якою рішення Тернопільського міськрайонного суду від 14.06.2010 року залишено без змін) про те, що ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є наймачами та зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , колегія суддів зазначає наступне.

До зазначеного висновку Тернопільський міськрайонний суд прийшов, надавши оцінку довідці №161 від 24.01.2009 року, виданій ДП Комунальник-1. Із змісту вказаної довідки вбачається, що ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані у квартирі квартирі АДРЕСА_1 . У довідці відсутня вказівка про те, хто є квартиронаймачем.

З врахуванням положень ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана Тернопільським міськрайонним судом зазначеному у довідці №161 від 24.01.2009 року, виданій ДП Комунальник-1 факту реєстрації осіб у спірному житлі не є обовязковою для суду при розгляді даної справи.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Островської Олесі Нектаріївни задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 6 жовтня 2023 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 квітня 2024 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Костів О.З.

Храпак Н.М.