Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/7070/20
Провадження № 2/711/2241/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Скляренко В.М.,

при секретарі Копаєвій Є.В.

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачів ОСОБА_3

представників третьої особи ОСОБА_4 , ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, -

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому просила усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом визнання ОСОБА_2 та її малолітнього сина ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог в позові зазначено, що позивачка є власником квартири, в якій зареєстроване місце проживання відповідачки (колишня невістка позивачки) та її малолітнього сина (онук позивачки). З червня 2019 року і по теперішній час відповідачі не проживають у квартирі та не беруть участі у витратах на утримання квартири, внаслідок чого позивачка змушена сплачувати за відповідачів комунальні послуги та не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Беручи до уваги, що відповідачі не є членами сім`ї позивачки і за власною волею не користуються квартирою для проживання, а наявність їх реєстрації у квартирі створює для позивачки перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, то позивачка посилаючись на положення ст.ст. 383, 391 ЦК України звернулась до суду з даним позовом.

23.10.2020 судом відкрито провадження у справі т а визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін).

12.01.2021 судом ухвалено заочне рішення у справі, яким позовні вимоги були задоволені в повному обсязі.

10.05.2024 від відповідачки ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_7 , на адресу суду надійшла заява про перегляд заочного рішення суду. За результатами розгляду такої заяви судом було постановлено ухвалу від 31.07.2024, якою суд скасував заочне рішення від 12.01.2021 та призначив справу до розгляду.

12.08.2024 від представника відповідачів адвокат Литвин О.П., яка діє на підставі ордеру серії СА №1081241 від 26.03.2024, на адресу суд надійшов відзив, в якому сторона відповідачів просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову у відзиві зазначено, що відповідачі вселились у спірне житло за згодою позивачки і проживали там разом з колишнім чоловіком відповідачки ОСОБА_8 , який є сином позивачки. У зв`язку із конфліктом відповідачки з ОСОБА_8 , що стало підставою для розірвання шлюбу між ними, останній змінив замки на вхідних дверях та не допускав відповідачку разом з сином до спірного житла, внаслідок чого вони були змушені шукати інше місце проживання, а тому з того часу відповідачка разом з сином не проживають за місцем реєстрації. Отже відповідачі були відсутні за місцем реєстрації свого проживання з поважних причин через не допуск їх до спірного житла сином позивачки. В той же час позивачка не зверталась до відповідачки щодо необхідності нести будь-які витрати на утримання спірного житла, можливості проживання у якому фактично позбавлені відповідачі, а також щодо того, що відповідачі чинять будь-які перешкоди у користуванні належною позивачці квартирою. Оскільки відповідачами не вчинялись будь-які дії для перешкоджання позивачці у користуванні та розпорядженні належним їй майном, а сам факт реєстрації місця проживання у спірному житлі не порушує законних прав та інтересів позивачки, то позовні вимоги є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

15.08.2024 від представника позивачки адвокат Конопатський О.О., який діє на підставі ордеру серії СА №1094591 від 15.08.2024, на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій вказується про необґрунтованість доводів сторони відповідача про те, що їм створювалися перешкоди у користуванні спірним житлом, оскільки такі обставини не підтверджуються належними доказами. Також зазначено, що відповідачі не належать до членів сім`ї позивачки і вона не має обов`язку їх утримувати, а залишення місця реєстрації у квартирі малолітнього ОСОБА_7 . прирівнюватиметься до накладення арешту на квартиру на строк до 22.08.2034, оскільки до цього часу будуть обмежуватися повноваження власника розпоряджатися належним їй майном, що є непропорційним втручанням у право на мирне володіння майном.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив.

Відповідачка заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що фактично не проживає у спірному житлі з червня 2019 року через конфлікт з сином позивачки. Зауважила, що вона не має вимог щодо використання спірного житла для її проживання, але вона не має у власності іншого житла, де може зареєструвати своє та свого сина місце проживання, внаслідок чого збереження реєстрації у спірному житлі має для неї суттєве значення. Додала, що не заперечує проти її участі у витратах на утримання такого житла, але до неї ніхто не звертався з відповідними вимогами, а сама вона не сплачувала відповідних витрат. Окремо зазначила, що позивачка не повідомляла її про необхідність знятись з реєстрації. Також зазначила, що вкрай важливим є збереження зареєстрованого місця проживання її малолітнього сина, оскільки без зареєстрованого місця проживання дитина не зможе отримати офіційних документів паспорт, ідентифікаційний код.

Представник відповідачів також заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у позові з підстав викладених у відзиві. Додатково зазначила, що стороною позивача не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що факт реєстрації відповідачки та її сина у спірному житлі порушує права позивачки чи створює їй якісь перешкоди у користуванні та розпорядженні відповідним житлом. Зауважила, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту її прав та законних інтересів. Акцентувала увагу на тому, що позивачка не зверталась до відповідачки з вимогою про зняття з реєстраційного обліку, а відтак відповідачка не порушувала ніяких прав позивачки.

Представники органу опіки та піклування Черкаської міської ради Барабанщикова О.А., яка діє на підставі довіреності №11-01-21 від 02.01.2024, та ОСОБА_5 , яка діє на підставі довіреності №5-01-21 від 02.01.2024, в судовому засіданні пояснили, що на теперішній час відповідачів знято з реєстраційного обліку у спірному житлі і вже діє новий порядок декларування та реєстрації місця проживання. Зауважили, що враховуючи цивільно-правові особливості спірних правовідносин, то орган опіки та піклування не має заперечень проти позовних вимог.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивачці на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірне житло). Вказане підтверджується свідоцтвом на право власності серія та номер НОМЕР_1 , виданим реєстраційною службою Черкаського міського управління юстиції Черкаської області 23.06.2015 року та Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №236589076 від 11.12.2020 року, номер запису про право власності 10146063 від 20.06.2015 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 22308444 /а.с. 6, 55/.

Відповідачка ОСОБА_2 з 30.01.2016 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_8 , який є сином позивачки. На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.02.2020 №711/6237/19, яке набрало законної сили 07.08.2020, відповідний шлюб було розірвано і з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання їх сина ОСОБА_7 в розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 01.08.2019 і до повноліття дитини.

З 13.10.2016 місце проживання відповідачки та малолітнього ОСОБА_7 зареєстровано у спірному житлі. Натомість з червня 2019 року відповідачка та її малолітній син фактично не проживають у спірному житлі та не беруть участі у здійсненні витрат, пов`язаних з утриманням такого житла.

Зазначені обставини, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, визнаються сторонами, а тому суд вважає їх доведеними.

Позивачка стверджує, що наявність реєстрації місця проживання відповідачки та її малолітнього сина у спірному житлі порушує її права, як власника майна, на вільне користування, володіння та розпорядження таким майном, оскільки вона змушена сплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, обмежена у праві оформлення субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, а також не може вільно розпоряджатися квартирою через те, що в ній зареєстрована малолітня дитина. Тому позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом.

За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються главою 6 Житлового кодексу України (далі ЖК), главою 32 Цивільного кодексу України (далі ЦК). При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

У постанові від 22.09.2021 у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Також Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 14.09.2021 у справі №910/14452/20, від 25.06.2020 у справі №924/233/18, від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження порушення її законних прав та інтересів діями (бездіяльністю) відповідачів, як визначальної передумови для застосування судом будь-якого способу захисту. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

У постанові Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначених вимог закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК).

Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021 №2-р(ІІ)/2021).

Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 150 ЖК встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Питання збереження за колишнім членом сім`ї власника житла права користування таким житлом після припинення сімейних відносин між ними було предметом дослідження Великої Палати Верховного Суду в постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17.

У вказаній постанові зазначено, що: "навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. […]У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характеру права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. […] При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору".

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що відповідачка та її малолітній син набули права користування спірним житлом за згодою позивачки, що обумовлювалось існуванням між ними сімейного зв`язку, оскільки відповідачка та син позивачки перебували у шлюбі і спільно проживали у спірному житлі разом зі своєю спільною дитиною з жовтня 2016 року по червень 2019 року.

Підставою для припинення проживання відповідачки з дитиною у спірному житлі стали неприязні відносини між нею та сином позивачки, внаслідок чого вони припинили спільне проживання однією сім`єю, а згодом і розірвали шлюб.

В той же час підставою даного позову позивачка визначила саме безпідставну відсутність відповідачки разом з дитиною у спірному житлі та невиконання відповідачкою обов`язків наймача житла. Натомість суд критично ставиться до таких доводів сторони позивача і знаходить обґрунтованими доводи сторони відповідача про те, що причини не проживання відповідачки з дитиною у спірному житлі обумовлені саме припиненням шлюбних відносин між відповідачкою та сином позивачки, внаслідок чого відповідачка не могла у вільному порядку потрапити до спірного житла. Про зазначені обставини свідчать зміст рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28.02.2020 у справі №711/6237/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, якому викладені обставини спору між такими особами та мотиви, якими сторони обґрунтовували свої вимоги та заперечення. При цьому суд бере до уваги не лише факти, викладені у такому судовому рішенні, а і процесуальну поведінку учасників такої справи та зміст заперечень ОСОБА_8 щодо обставин, якими ОСОБА_2 обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Також суд бере до уваги процесуальну поведінку та правову позицію сторони позивача в даній судовій справі, оскільки сутність обґрунтування необхідності задоволення позовних вимог зводиться до того, що права позивачки порушуються лише фактом існування зареєстрованого місця проживання відповідачки та її дитини (онук позивачки) у спірному житлі, яке є об`єктом призваної власності позивачки.

В цьому контексті суд звертає увагу на необґрунтованість тверджень позивачки про порушення її прав внаслідок ухилення відповідачки від участі у витратах на утримання спірного житла, оскільки відповідні доводи не підтверджуються належними доказами. Зокрема, всупереч вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, позивачкою не надано суду доказів про розмір та склад таких витрат, що унеможливлює надання оцінки обґрунтованості доводів про те, що відповідні витрати покладають на позивачку надмірний тягар щодо виконання її обов`язку по утриманню належного їй спірного житла. Натомість суд бере до уваги, що вартість комунальних послуг залежить від обсягу їх споживання, а оскільки сторонами не заперечується та обставина, що відповідачка не користувалась спірним житлом та не споживала відповідних послуг, то доводи про нарахування зайвої вартості таких послуг є необґрунтованими.

Не надано стороною позивача і будь-яких доказів того, що позивачка має право на отримання житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, враховуючи її матеріальне становище. Зокрема, суду не надано ніяких доказів, що позивачка зверталась до відповідних державних органів для отримання такої субсидії, але їй було відмовлено у її призначенні на підставі того, що у спірному житлі зареєстровані відповідачка та малолітня дитина.

Таким чином, за обставинами спірних правовідносин та наявними в матеріалах справи доказами судом встановлено, що відповідачка та її дитина набули право користування спірним житлом на законних підставах і з дозволу позивачки зареєструвалися у такому житлі. З червня 2019 року відповідачі з поважних причин не мають можливості користуватись спірним житлом для проживання, оскільки не мають доступу до такого житла. В той же час відповідачі не вимагають надання їм спірного житла у фактичне користування, але мають бажання залишатись зареєстрованими у такому житлі, оскільки не мають у володінні іншого житла, де можуть зареєструвати своє місце проживання.

У свою чергу позивачка не зверталась до відповідачів в позасудовому порядку з вимогою про зняття з реєстрації у спірному житлі чи з вимогами про належне виконання обов`язків наймачів такого житла.

В той же час малолітній ОСОБА_7 є онуком позивачки. За змістом ст. 265 Сімейного кодексу України баба, дід зобов`язані утримувати своїх малолітніх, неповнолітніх внуків, якщо батьки не можуть з поважних причин надавати їм належного утримання, за умови, що баба, дід можуть надавати матеріальну допомогу. Отже у випадку наявності відповідної можливості баба, дід мають забезпечити своїм малолітнім, неповнолітнім онукам можливість мати зареєстроване місце проживання у житлі, яке є об`єктом їх власності та визначити умови користування таким житлом.

За обставинами справи судом встановлено, що відповідачка не має можливості забезпечити малолітньому ОСОБА_7 будь-яке інше зареєстроване місце проживання, а батько дитини син позивачки ОСОБА_8 має зареєстроване місце проживання в іншому житловому приміщенні.

При цьому сторони не заперечують тієї обставини, що батько дитини зареєстрований в одному житлі разом з позивачкою, а у спірному житлі немає інших зареєстрованих осіб, окрім відповідачки та її малолітнього сина.

Також сторони не заперечують того, що спірне житло не використовується позивачкою для її особистого проживання чи проживання членів її сім`ї, оскільки позивачка проживає в іншому житлі.

Таким чином, аналіз обставин спірних правовідносин, не дозволяє суду вважати обґрунтованими доводи позивачки про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідачки та малолітнього онука позивачки у спірному житлі в даному випадку порушує законні права та інтереси позивачки у такий спосіб, що право позивачки на мирне володіння квартирою, яка належить їй на праві приватної власності, переважає над правом відповідачів на повагу до житла, з яким в них є сталий зв`язок шляхом збереження реєстрації їх місця проживання у такому житлі.

Також судом не встановлено обставин, які б свідчили, що всупереч законних вимог позивачки, відповідачами були допущені будь-які неправомірні діяння (дії або бездіяльність), які порушують законні права та інтереси позивачки, а тому і відсутні передумови для застосування судом такого способу захисту, як визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом.

В той же час, суд звертає увагу, що в даному випадку висновки суду щодо обставин спірних правовідносин та способу вирішення спору ґрунтуються на нормативно-правовому регулювання таких відносин, яке діяло станом на момент звернення позивачки з даним позовом до суду (07.10.2020).

В цьому контексті варто зауважити, що на теперішній час в Україні істотно змінився порядок правового регулювання питань, пов`язаних з реєстрацією/декларуванням місця проживання фізичних осіб у житлі, яке є об`єктом приватної власності інших осіб.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України від 05.11.2021 №1871-ІХ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до пп. 5 п. 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022р. №265, зняття із зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі заяви власника житла про зняття особи із зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності на житло, що завдаються внаслідок перебування фізичних осіб на реєстраційному обліку у житлі приватної форми власності, власник такого житла має право самостійно скористатись адміністративною послугою шляхом подання заяви про зняття відповідних осіб із зареєстрованого місця проживання (перебування) у житлі, яке є об`єктом приватної форми власності такого власника.

Натомість суду не надано будь-яких доказів того, що позивачка не має можливості реалізувати свої права та зняти з реєстраційного обліку у спірному житлі відповідачів у позасудовий спосіб, а відтак недоведеними є обставини порушення законних прав та інтересів позивачки.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивачки, наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачкою вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та необхідність постановлення рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 5, 11-13, 81, 83, 89, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 24 вересня 2024 року.

Головуючий: В.М. Скляренко