КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7072/2024
Справа № 756/4526/22
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 квітня 2024 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М. м. Київ 22 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2022 року позивач АТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути із ОСОБА_1 на користь АТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 19553,80 грн. та судові витрати.

Заявлені вимоги мотивував тим, що ОСОБА_3 звернувся до АТ «КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, в зв`язку із чим підписав заяву б/н від 27 квітня 2009 року. При укладенні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Позичальник при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою позичальника підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.

Формулярами та стандартними формами є саме «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які згідно до заяви отримані позичальником для ознайомлення в письмовій формі. Отже, підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст. 634 ЦК України був укладений договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі, зокрема, умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Банком на підставі договору надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із початковим кредитним лімітом у розмірі, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку. Для користування кредитним картковим рахунком позичальник отримав кредитну картку. В подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 22000 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався п. 3.2, 3.3 договору, на підставі яких позичальник при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 помер.

На виконання вимог ст. 1281 ЦК України позивачем 10 липня 2021 року була направлена претензія кредитора до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори та 04 серпня 2021 року отримана відповідь, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого позичальника є відповідач - ОСОБА_1 07 вересня 2021 року до спадкоємця позичальника було направлено лист-претензію, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги. Позичальник станом на дату смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 мав заборгованість перед банком в розмірі 19553,80 грн., з яких 19553,80 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 19553,80 грн. заборгованості спадкодавця ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кредитним договором від 27 квітня 2009 року, а також судовий збір 2481 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення кредитного договору з померлим, на підставі якого банк звернувся до суду про стягнення заборгованості зі спадкоємиці. Заява про оформлення кредитної карти від 27 квітня 2009 року містить анкетні дані померлого, контактну інформацію, виявлене бажання оформити на своє ім`я карту як працівника АТ КБ «ПриватБанк» та не містить даних про умови кредитування, інформації щодо процентної ставки за користування кредитними коштами, порядку та розміру нарахування відсотків, неустойки за порушення виконаного зобов`язання, реквізитів кредитної картки, та загалом яку картку отримав позичальник. Не можуть бути прийняті в якості доказу Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку та Тариф обслуговування кредитних карт «Універсальна», оскільки вони не підписані позичальником.

Посилалася на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяви домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Наводила зміст ст. 626, 1054, 634, 638, 1055, 207, 1056-1 ЦК України, вказувала, що обов`язковою умовою отримання кредитних коштів є укладення в письмовій формі кредитного договору, в якому буде зазначатися строк договору, умови кредитування кредитними коштами, тип та сума процентної ставки за користування кредитними коштами, графік погашення, штрафні санкції за порушення умов кредитного договору та інші за необхідності умови. Однак кредитного договору, укладеного з померлим, АТ КБ «ПриватБанк» не надано. Посилання позивача на заяву від 27 квітня 2009 року жодним чином не підтверджує укладення кредитного договору померлого з банком, а лише підтверджує факт, що померлий виявив бажання оформити карту «Універсальна», що не тотожне з отриманням кредитних коштів, так як зазначеною картою можна користуватися як власними коштами, так і кредитними. Відповідно, заява від 27 квітня 2009 року не містить всіх істотних умов, що обов`язково повинні бути зазначені в кредитному договорі, а тому не є кредитним договором, не підтверджує факту укладення між померлим та банком кредитного договору. Більше того, в позові не зазначено ні номеру кредитного договору, ні його умов.

Вказувала, що АТ КБ «ПриватБанк» не було попередньо направлено вимогу спадкоємиці щодо стягнення заборгованості за кредитним договором (не наданим до суду), укладеним померлим на підставі заяви від 27 квітня 2009 року. Позивачем до позову додано претензію кредитора від 18 червня 2020 року та від 26 серпня 2021 року, в яких зазначено, що померлим було укладено з банком кредитний договір б/н від 02 квітня 2009 року. В додатках до претензії такого кредитного договору не було додано, не додано його і до позовної заяви. Більше того, в претензій мова йде про кредитний договір б/н від 02 квітня 2009 року, а в позові - про кредитний договір, укладений на підставі заяви від 27 квітня 2009 року, отже у претензії та в позові йдеться про різні кредитні договори та різні правові підстави виникнення заборгованості. При цьому, попри зазначення різних кредитних договорів у претензії кредитора та в позові, жодного з них до позову банком не надано. З огляду на положення ст. 1281 ЦК України, банком не було направлено спадкоємиці вимогу кредитора щодо необхідності погашення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору та заяви від 27 квітня 2009 року.

Вказувала, що банком пропущено строк, встановлений ст. 1281 ЦК України. 24 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної заяви із заявою про прийняття спадщини, а 16 липня 2021 року нотаріальною конторою отримано претензію АТ КБ «ПриватБанк» від 18 червня 2020 року.

Зауважувала, що списання банком відсотків за користування кредитними коштами 10 листопада та 13 листопада 2020 року та подальше їх ненарахування повністю підтверджує, що 13 листопада 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» володів інформацією про смерть позичальника. Таким чином, строк пред`явлення вимоги до спадкоємців сплив 24 червня 2021 року, якщо обраховувати від дати відкриття спадкової справи, та 13 травня 2021 року, якщо обраховувати від дати закриття заборгованості за рахунком, а вимогу кредитора було надіслано лише 10 липня 2021 року, тобто з пропуском встановленого законодавцем строку.

Посилалася на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 11 липня 2018 року в справі № 495/1933/15-ц, Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року в справі № 14-53цс18 про те, що сплив визначених ст. 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредиторів права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.

Від позивача АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Посилався на те, що виписка по рахунку позичальника має виключне значення для справи, адже вона є первинним документом, який містить дані про обсяг використання кредитних коштів, обізнаність позичальника з відсотковою ставкою, штрафними санкціями тощо. Зміст заборгованості, яку заявлено до стягнення з відповідача, складається лише з тіла кредиту, яке залишилось непогашеним після смерті спадкодавця. Жодних нарахувань відсотків до цієї суми не включено, що можна побачити із розрахунку заборгованості. Надана банком виписка за картковим рахунком підтверджує обставини видачі кредиту, його розмір, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку.

Щодо відсутності укладеного між сторонами письмового договору, наводив зміст ст. 207 ЦК України щодо письмової форми договору, і враховуючи, що спадкодавцем власноруч підписано анкету-заяву про приєднання до Умов і правил в 2009 році, що зафіксовано на окремому паперовому документі, таким чином, віднесення такого договору до нікчемних, в тому числі в частині кредитування рахунку, до якого приєднався спадкодавець і виконував його за життя, є безпідставним.

В частині посилань відповідача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, зауважував, що дана позиція стосується стягнення відсотків за користування кредитом, яких до стягнення не заявлено і які не були предметом позовних вимог, а крім того, обумовлена відсутністю інших належних та допустимих доказів, адже матеріали справи, що були предметом розгляду касаційного суду, містили лише розрахунок заборгованості та анкету-заяву клієнта без інформації про розмір відсотків та підпису відповідача по справі. Більше того, цією ж постановою в справі № 342/180/17 визначено обов`язок повернути фактично отримані кошти в повному обсязі.

Щодо строку звернення з вимогою до спадкоємця, пояснював, що відповідно до правової позиції Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2019 року в справі № 640/6274/16-ц судом має бути досліджено саме дотримання банком строків пред`явлення претензії кредитора саме спадкоємцям, а відповідно до висновків Верховного Суду в постанові від 13 червня 2018 року в справі № 758/8549/15ц, тлумачення ст. 1281 ЦК свідчить, що вказана норма не встановлює певного порядку пред`явлення вимог до кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. Відтак, 10 липня 2021 року банк звернувся до нотаріальної контори з претензією кредитора з проханням включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» у спадкову масу та повідомити банк про осіб, які прийняли спадщину. Лише 04 серпня 2021 року, отримавши відповідь нотаріуса, банку стало відомо про прийняття спадщини відповідачем ОСОБА_1 і з цього моменту розпочався шестимісячний строк, якого необхідно банку дотриматись на вимогу ст. 1282 ЦК України. 07 вересня 2021 року банком направлено лист-претензію від 26 серпня 2021 року ОСОБА_1 . Отже, банк дотримався вимог, передбачених ст. 1281 ЦК України та пред`явив вимогу до спадкоємця боржника у шестимісячний строк з моменту, коли дізнався про прийняття спадщини.

Вказував, що зміст претензії складає сума боргу в розмірі 19553,80 грн., яка повністю відповідає сумі, заявленій до стягнення в позовній заяві. Технічна помилка в даті договору, яка зазначена в претензіях, а саме 27 квітня 2009 року замість 02 квітня 2009 року, не змінює правову природу зобов`язання відповідача з приводу повернення боргу померлого спадкодавця кредитору в обсязі, про який зазначено в претензії.

Вважав припущеннями твердження відповідача про те, що списання відсотків за користування кредитними коштами відбулось саме через наявність інформації про смерть позичальника, оскільки факт списання відсотків не є доказом обізнаності позивача про смерть спадкодавця. В призначенні щодо такого списання така причина також не зазначена. Однак навіть припущення щодо обізнаності банку про смерть позичальника станом на листопад 2020 року не кореспондує з ч. 3 ст. 1281 ЦК України, згідно якої строк 6 місяців починає свій перебіг не з дати обізнаності про відкриття спадщини (смерті спадкодавця), а з дати обізнаності кредитора про прийняття спадщини, що за своєю правовою природою є різними юридичними фактами.

Стосовно права звернення кредитора до спадкоємця з вимогою про стягнення боргу, зазначав, що обсяг відповідальності спадкоємця обмежується вартістю квартири, яку прийняла у спадщину ОСОБА_1 після померлого позичальника і дорівнює 801830,39 грн., що значно перевищує вимоги кредитора. При цьому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , який мав заборгованість за кредитним договором, не надала доказів щодо недостатньої вартості успадкованого майна, враховуючи дотримання позивачем порядку та строків пред`явлення вимог до спадкоємця боржника, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню зазначена заборгованість в розмірі 19553,80 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що на а. с. 48 міститься заява ОСОБА_3 від 27 квітня 2009 року про бажання оформити на своє ім`я кредитки. Своїм підписом в заяві ОСОБА_3 засвідчив, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, підтверджує отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку, а також його місцезнаходження.

В нижній частині заяви-анкети клієнту запропоновано оформити на своє ім`я декілька видів карток, з яких ОСОБА_3 обрано картку «Кредитка універсальна, 55 днів пільгового періоду», зазначено кредитний ліміт в сумі 500 грн., базова процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості. Також в нижній частині картки зазначено номер виданої картки НОМЕР_1 , дата відкриття рахунку 27 квітня 2009 року.

На а. с. 49 - 59 наявна копія витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови і правила надання банківських послуг.

На а. с. 61 - 63 міститься копія паспорту ОСОБА_3 .

На а. с. 47 міститься довідка ПриватБанку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_3 , з якої вбачається, що 27 квітня 2009 року було встановлено кредитний ліміт 500 грн., який в подальшому змінювався.

На а. с. 60 міститься довідка ПриватБанку про видачу кредитних карток, оформлених на ОСОБА_3 , згідно яких 02 квітня 2009 року було видано кредитну картку НОМЕР_1 , в подальшому позичальнику надавалися також інші картки, остання з яких видана 18 жовтня 2017 року зі строком дії до кінця травня 2021 року.

На а. с. 26 - 46 міститься виписка з рахунку за договором б/н за період з 02 квітня 2009 року по 17 січня 2022 року, клієнт ОСОБА_3 , баланс на кінець періоду становить від`ємну суму -19553,80 грн. 10 листопада 2020 року та 13 листопада 2020 року банком проведено фінансові операції «закриття заборгованості з поповненням картки, поповнення карткового рахунку», «закриття заборгованості, повернення нарахувань, поповнення карткового рахунку»

На а. с. 8 - 25 знаходяться розрахунки заборгованості за договором б/н від 27 квітня 2009 року, укладеним між ПриватБанком та клієнтом ОСОБА_3 , в тому числі станом на 13 січня 2022 року. Згідно підсумку до розрахунку на а. с. 25 (зворот), наявна заборгованість 19553,80 грн., з яких 19553,80 грн. заборгованість за тілом кредиту.

На а. с. 64 знаходиться копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На а. с. 65 знаходиться копія реєстру поштових відправлень - рекомендованих листів від 10 липня 2021 року з назвою «Претензії кредитора до ГНК», в тому числі, направлено до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори претензію кредитора від 18 серпня 2020 року вих. № SAMDN5999. Згідно претензії кредитора АТ КБ «ПриватБанк», датованої 18 серпня 2021 року, банк повідомляв, що ОСОБА_3 та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір б/н від 02 квітня 2009 року, на теперішній час зобов`язання боржником в повному обсязі не виконані, у зв`язку з чим за ним перед банком рахується заборгованість в розмірі 19553,80 грн. На підставі вищевикладеного просив включити кредиторські вимоги в спадкову масу та повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед банком у розмірі 19553,80 грн., повідомити АТ КБ «ПриватБанк», чи зверталися спадкоємці із заявами про прийняття спадщини, повідомити АТ КБ «ПриватБанк» про осіб, які подали заяву про прийняття або відмову від прийняття спадщини після смерті боржника, повідомити АТ КБ «ПриватБанк» про видані свідоцтва про право на спадщину та про осіб, які такі свідоцтва отримали (за наявності) (а. с. 66).

Листом від 22 липня 2021 року Двадцять першої київської державної нотаріальної контори повідомлено АТ КБ «ПриватБанк», що згідно заяв, поданих у спадкову справу № 898/2020 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , спадкоємицею, яка прийняла спадщину, є рідна сестра спадкодавця ОСОБА_1 , свідоцтва про право на спадщину станом на 22 липня 2021 року не видавались (а. с. 67).

На а. с. 68 знаходиться копія листа-претензії від 26 серпня 2021 року, направленого 07 вересня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_1 (а. с. 142) з вимогою сплати заборгованості в розмірі 19553,80 грн. за кредитним договором від 02 квітня 2009 року на підставі ст. 1281, 1282 ЦК України та попередженням, що у випадку відмови указана сума буде стягнута з неї в судовому порядку.

На а. с. 92 - 107 знаходиться копія спадкової справи щодо майна ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому числі претензія кредитора АТ КБ «ПриватБанк», яка надійшла 16 липня 2021 року, заява ОСОБА_1 про прийняття спадщини, подана 24 грудня 2020 року, копія свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 2007 року, згідно якого ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1 .

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення заборгованості за кредитним договором, включив до складових заборгованості лише тіло кредиту.

На підтвердження обставин надання ОСОБА_3 кредитних коштів банком надано серед інших доказів заяву ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк», в якій ним виявлено бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», в якому сторонами погоджено розмір кредитного ліміту 500 грн. та базову процентну ставку 2,5 %, а також зазначено номер виданої кредитної картки НОМЕР_1 , зазначена дата відкриття рахунку 27 квітня 2009 року.

Також банком надано виписку з рахунку за договором б/н за період з 02 квітня 2009 року по 17 січня 2022 року, клієнт ОСОБА_3 , баланс на кінець періоду становить від`ємну суму -19553,80 грн.; також надано розрахунок заборгованості, в якому відображено заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19553,80 грн., що узгоджується з випискою з рахунку.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_3 27 квітня 2009 року була подана письмова заява про бажання оформити на своє ім`я кредитки, своїм підписом в заяві ОСОБА_3 засвідчив, що ця заява складає між ним і банком договір про надання банківських послуг, в заяві ОСОБА_3 обрано картку «Кредитка універсальна, 55 днів пільгового періоду», зазначено кредитний ліміт в сумі 500 грн., базова процентна ставка за кредитом 2,5 % на місяць на залишок заборгованості, а в нижній частині картки зазначено номер виданої картки НОМЕР_1 , дата відкриття рахунку 27 квітня 2009 року, - апеляційним судом відхиляються як безпідставні доводи апеляційної скарги, що обов`язковою умовою отримання кредитних коштів є укладення в письмовій формі кредитного договору, в якому буде зазначатися строк договору, умови кредитування кредитними коштами, тип та сума процентної ставки за користування кредитними коштами, графік погашення, штрафні санкції за порушення умов кредитного договору та інші за необхідності умови, однак кредитного договору, укладеного з померлим, АТ КБ «ПриватБанк» не надано, і що заява від 27 квітня 2009 року не містить всіх істотних умов, що обов`язково повинні бути зазначені в кредитному договору, а тому не є кредитним договором, не підтверджує факту укладення між померлим та банком кредитного договору.

Апеляційний суд відхиляє як нерелевантні посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 про те, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяви домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Апеляційний суд враховує, що в даній справі позивач не просив стягнути будь-які відсотки за користування кредитом, і що цією ж постановою в справі № 342/180/17 Великою Палатою Верховного Суду визначено обов`язок позичальника повернути фактично отримані кошти (тіло кредиту) в повному обсязі, отже, рішення суду першої інстанції правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду не суперечить.

Апеляційний суд враховує, що вимог про стягнення відсотків за користування договором, а також неустойки (штрафів, пені), комісії позивачем не заявлялось, а відтак не аналізує наявний в матеріалах справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів з точки зору належності їх до кредитного договору, укладеного АТ КБ «ПриватБанк» з ОСОБА_3 , та чи погоджувалися сторонами кредитного договору відповідні умови.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Таким чином, виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості позичальника за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом апеляційної інстанції у сукупності з іншими доказами.

Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 16 вересня 2020 року по справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), апеляційному суду необхідно дослідити виписку по картковому рахунку у сукупності з іншими доказами та перевірити, чи було встановлено відповідачу кредитний ліміт, якщо було встановлено, то в якому розмірі, чи отримував він кредитну картку та строк її дії, чи користувався останній кредитними коштами (чи отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, чи купував товари та чи перерахував кошти на інші рахунки), якщо користувався, то в якому розмірі, чи здійснював повернення кредитних коштів позивачу, якщо здійснював, то в якому розмірі.

Таким чином, наявна в матеріалах справи виписка по рахунку, за яким обліковуються кошти клієнта банку, в сукупності з іншими доказами, підтверджує фактичне отримання кредитних коштів і заборгованість позичальника ОСОБА_3 за виданим кредитом.

Позичальник після отримання картки за умовами укладеного з банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, отримував кредитні кошти, частково погашав заборгованість за кредитним договором, що підтверджується випискою з рахунку.

Апеляційний суд також враховує, що у даній справі договір у встановленому законом порядку позичальником не оспорювався та не визнавався недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 608 ЦК України зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, які допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємців, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржників у зобов`язанні.

Виходячи із наведеного, оскільки судом першої інстанції встановлено, що позичальником ОСОБА_3 були порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів, заборгованість за кредитом позичальником повернута не була, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд і який не спростовано доводами апеляційної скарги, що банк отримав право на задоволення своїх вимог кредитора шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі заборгованості, яка утворилася на день смерті позичальника, і його обов`язок зі сплати заборгованості в доведеному позивачем розмірі перейшов до спадкоємців.

Також судом першої інстанції встановлено, що 24 грудня 2020 року сестра позичальника ОСОБА_3 - відповідач ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Оскільки з матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті ОСОБА_3 прийнято лише ОСОБА_1 , позивачем правильно визначено коло спадкоємців, залучених до участі в справі як відповідачів.

Відтак, з урахуванням наведених вимог закону та встановлених судом обставин, після смерті ОСОБА_3 спадкоємець ОСОБА_1 зобов`язана задовольнити вимоги кредитора в межах вартості успадкованого майна.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

У постанові Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц (провадження № 61-25487св18) вказано, що: «при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника, судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1282 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1282 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Тому висновки судів про відмову в позові з тих підстав, що позивачем не надано доказів, які підтверджують яке саме майно одержано спадкоємцями у спадщину та яка вартість цього майна, суперечать вимогам процесуального закону, оскільки суди безпідставно поклали обов`язок доказування наведених обставин на сторону позивача».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-53цс18), постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 758/8549/15-ц (провадження № 61-8438св18), від 25 вересня 2019 року у справі № 751/8658/15-ц (провадження № 61-10940св18), від 16 листопада 2020 року в справі № 128/839/19 (провадження № 61-5821св22) викладено правовий висновок, згідно якого ст. 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог і має на меті у передбачений законом строк інформувати спадкоємців про зобов`язання спадкодавця перед кредитором, а частина перша цієї норми зобов`язує спадкоємців повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борг.

При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів спадкодавця.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 липня 2018 року у справі № 495/1933/15-ц (провадження № 61-14038св18), стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`являння вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. При цьому, на відміну від пред`явлення вимоги безпосередньо до спадкоємців, кредитор, скеровуючи претензію до нотаріуса, не зобов`язаний зважати на факт прийняття спадщини, оскільки нотаріус повинен прийняти відповідну заяву незалежно від того, чи прийняв спадщину хоча б один із спадкоємців і чи встановлені спадкоємці взагалі.

Відповідно до пункту 189 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 Цивільного Кодексу України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Доведення нотаріусом інформації про борги спадкодавця до його спадкоємців знаходиться поза межами предмета доказування, оскільки з цією обставиною закон не пов`язує право кредитора на задоволення його вимоги до спадкоємців боржника (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 751/8658/15-ц (провадження № 61-10940св18)).

Таким чином, стаття 1281 ЦК України, яка визначає преклюзивні строки пред`явлення вимог кредиторів, не встановлює певного порядку пред`явлення таких вимог. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса.

В даній справі судом встановлено, що банком 10 липня 2021 року до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори направлена претензія кредитора від 18 червня 2021 року (а. с. 67, 99). 22 липня 2021 року у відповідь на претензію банку Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою було повідомлено про те, що спадкоємицею, яка прийняла спадщину є рідна сестра спадкодавця ОСОБА_1 , свідоцтво про право на спадщину станом на 22 липня 2021 року не видавалося, ця відповідь банком отримана 04 серпня 2021 року (а. с. 104). 07 вересня 2021 року на адресу ОСОБА_1 банком було направлено лист - претензію від 26 серпня 2021 року, згідно якої позивач пред`явив свої вимоги до спадкоємиці боржника про сплату заборгованості у розмірі 19 553,80 грн.

За наведених обставин судом першої інстанції зроблено правильні висновки, не спростовані доводами апеляційної скарги, що оскільки саме 04 серпня 2021 року банку стало відомо про прийняття спадщини ОСОБА_1 , саме з цього моменту розпочався шестимісячний строк для пред`явлення вимог про стягнення заборгованості, отже позивач дотримався вимог, передбачених ст. 1281 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги, що строк пред`явлення вимоги до спадкоємців сплив 24 червня 2021 року, якщо обраховувати від дати відкриття спадкової справи, та 13 травня 2021 року, якщо обраховувати від дати закриття заборгованості за рахунком, а вимогу кредитора було надіслано лише 10 липня 2021 року, тобто з пропуском встановленого законодавцем строку, не ґрунтуються на вимогах ст. 1281 ЦК України та відхиляються апеляційним судом як неспроможні.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що в претензії мова йде про кредитний договір б/н від 02 квітня 2009 року, а в позові - про кредитний договір, укладений на підставі заяви від 27 квітня 2009 року, отже у претензії та в позові йдеться про різні кредитні договори та різні правові підстави виникнення заборгованості, отже, з огляду на положення ст. 1281 ЦК України, банком не було направлено спадкоємиці вимогу кредитора щодо необхідності погашення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору та заяви від 27 квітня 2009 року.

Апеляційний суд зауважує, що зміст претензії складає сума боргу в розмірі 19553,80 грн., яка повністю відповідає сумі, заявленій до стягнення в позовній заяві. Технічна помилка в даті договору, яка зазначена в претензіях, а саме 27 квітня 2009 року замість 02 квітня 2009 року, не змінює правову природу зобов`язання відповідача з приводу повернення боргу померлого спадкодавця кредитору в обсязі, про який зазначено в претензії.

Ураховуючи предмет спору у зазначеній справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 18 вересня 2019 року у справі № 640/6274/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 496/4363/15-ц, від 19 лютого 2020 року у справі № 607/98/17, від 04 березня 2020 року у справі №2609/30529/12, від 24 листопада 2021 року в справі № 615/473/20.

Оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що вартість зазначеного нерухомого майна, успадкованого нею, у вигляді частини квартири АДРЕСА_1 , станом на день розгляду справи була меншою, ніж відповідний розмір кредитної заборгованості на день відкриття спадщини 19553,80 грн., та в апеляційній скарзі будь-яких доводів з цього приводу не наведено, апеляційний суд погоджується з правильними висновками суду першої інстанції про задоволення позову в повному обсязі та стягненням з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту в розмірі 19553,80 грн.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Відтак, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 22 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.