Провадження № 2/369/1694/24
19.04.2024 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.,
за участі секретаря судових засідань Соловюк В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру
У липні 2023 року позивачка звернулась з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 19 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та нею укладено Попередній договір купівлі-продажу квартири, який було завірено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Ольгою Олександрівною. А саме квартири АДРЕСА_1 (чотири); Будівельний номер 4; Кількість поверхів 5;Кількість секцій -2; Будівельна готовність 3 квартал 2015 року; Введення в експлуатацію 4 квартал 2015 року. На підтвердження намірів про наступне укладання Основного договору та відповідно придбання Квартири, у день підписання попереднього договору, вона передала представнику продавця в якості гарантійних забезпечувальних коштів, згідно ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, а представнику Продавця отримав, грошову суму 313 600,00 грн., що складало на той час еквівалент у доларах США 28 000 доларів США.
Зазначає, що кошти на придбання квартири нею було отримано від батьків, що підтверджується їх письмовими поясненнями.
31 жовтня 2015 року між нею та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб. При укладанні шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_5 ».
14 липня 2016 року між ОСОБА_6 , якій діє на підставі доручення від ОСОБА_3 та нею укладено Акт приймання-передачі квартири, згідно якого, вона отримала квартиру АДРЕСА_2 . А 05 листопада 2016 року між ОСОБА_6 , якій діє на підставі доручення від ОСОБА_3 та нею було укладено Договір на пайову участь у будівництві, відповідно до умов якого вона внесла пай у будівництво будинку в обсягах та в порядку передбачних цим Договором.
Спільне життя з ОСОБА_2 не склалось та рішенням Ружинського районного суду Житомирської області шлюб розірвано.
21 березня 2021 року між нею та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб, при укладенні шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_8 ».
З метою реалізації свого права вільно розпоряджатись вказаним майном та у зв`язку з необхідністю продажу вказаного житла позивачка звернулась до суду. Вказала, що за презумцією спільності майна подружжя, дана квартира має визначись майном її та колишнього чоловіка. Але фактично грошові кошти нею сплачені ще до реєстрації шлюбу з відповідачем, тому квартира є її особистою власністю, хоч і право власності зареєстровано у період зареєстрованого шлюбу. Оскільки іншим чином визначити налженість майна вона не має можливості, тому вважає своє право на вільне розпорядження своєю власністю порушеним та таким, що підлягає судовому захисту.
Просила суд визнати за нею право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Судові витрати покласти на неї.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 серпня 2023 року відкрите провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2023 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні на 30 листопада 2023 року.
Позивачка в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву, в якій просить слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з`явився хоч належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав. Ухвалу про відкриття, позовну заяву з додатками отримав 05 вересня 2023 року. Також суд викликав відповідача шляхом направлення смс-повідомлень.
Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п.п. 3,4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою сторін, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Судом встановлено, що 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (прізвище після шлюбу ОСОБА_5 ) було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16.11.2011 року.
Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2018 року по справі № 291/1096/1 було розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

19 грудня 2014 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_9 було укладено Попередній договір купівлі продажу квартири, який було завірено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Ольгою Олександрівною.

Згідно з розділом «Визначення термінів» вказаного Попереднього договору купівлі-продажу квартири, вказано: «Будинок- житловий будинок із наступними характеристиками: Будівельна адреса АДРЕСА_4 (чотири); Будівельний номер 4; Кількість поверхів 5;Кількість секцій -2; Будівельна готовність 3 квартал 2015 року; Введення в експлуатацію 4 квартал 2015 року.

Квартира- ізольоване житлове приміщення у Будинку із наступним характеристиками: Будівельний номер 52 (п`ятдесят два) ».

Згідно п 1.1 вказаного Договору , Сторони зобов`язуються в майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим Договором укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу квартири, вказаної в пункті «Визначення термінів» в строк, визначений в п.6.1 цього договору.

Відповідно до п.4.1. вказаного Договору, на підтвердження намірів про наступне укладання Основного договору та відповідно придбання Квартири, Покупець передала представнику продавця в якості гарантійних забезпечувальних коштів, згідно ч.2 ст.546 Цивільного кодексу України, а представнику Продавця отримав, грошову суму 313 600,00 грн., що складає еквівалент у доларах США 28 000,00 доларів США.

В письмових поясненнях батьків позивачки, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 зазначено, що на початку грудня 2014 року ними було надано ОСОБА_9 280 000,00 тисяч доларів США на придбання однокімнатної квартири.

Згідно ст. 57 СК України Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст. 60 СК України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно ст. 63 СК України Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 68 СК України Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно ст. 71 СК України Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано:

П. 19 Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

П. 22 Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П. 23 Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) ( 435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

П. 24 До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

П. 25 Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

П. 30 Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

В ст. 368 ЦК України вказано, що Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 369 ЦК України Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За ст. 372 ЦК України Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

У подальшому 14 липня 2016 року між ОСОБА_6 , якій діє на підставі доручення від ОСОБА_3 та ОСОБА_13 було укладено Акт приймання-передачі квартири, згідно якого, позивачка отримала квартиру АДРЕСА_2 .

05 листопада 2016 року між ОСОБА_6 , якій діє на підставі доручення від ОСОБА_3 та ОСОБА_13 було укладено Договір на пайову участь у будівництві, відповідно до умов якого позивачка внесла пай у будівництво будинку в обсягах та в порядку передбачених цим Договором.

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №83219622 від 23.03.2017 року, власником квартири, загальною площею 3, кв.м. житловою площею 17.7 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 є ОСОБА_10 .

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 24 жовтня 2018 року по справі № 291/1096/1 було розірвано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_2 .

21 березня 2021 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було укладено шлюб, який був зареєстрований Малинівським районним судом у місті Одесі відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що було складено актовий запис № 512 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 . При укладенні шлюбу позивакою було змінено прізвище на « ОСОБА_8 ».

Судом встановлено, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_14 на час перебування у шлюбі з ОСОБА_2 , але грошові кошти внесені ще у 2014 році (тобто до реєстрації шлюбу). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що спірна квартира є особистою власністю позивача. Відповідач, отримавши позовну заяву, жодних заперечень не навів, доказів на спростування доводів та доказів позивача не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відовідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Заочне рішення може бути переглянуто Києво-Святошинським районним судом Київської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлено 19 квітня 2024 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ